Här är Careys rum. Hennes säng.
Här är födelsedagsflickans madrass.
Och allt annat. Hon har till och med en TV.
Hon var väl tur? Det är min syster.
Födelsedagsflickan. Är hon inte vacker?
Och här är hennes bror, Nick.
1994 försvann trettonårige Nicholas Barclay i San Antonio, Texas.
Tanken på vad nån kan ha gjort honom.
Det ger mig mardrömmar.
Det gör det verkligen.
Hans försvinnande kom aldrig på nyheterna. Det var inga nyheter.
Det var bara nyheter för oss.
Till slut tror man inte att han ska hittas levande.
Men man vill veta vad som hände honom.
Tre år och fyra månader efter försvinnandet.
Polisen, var så god.
Min fru och jag är här som turister. Vi har hittat ett barn.
Omkring 14, 15 år gammalt.
Inget ID. Inga dokument.
Han är väldigt rädd.
De ringde mitt jobb när jag inte var där.
De lämnade ett meddelande: "Nån från Spanien har Nicholas".
Han vill komma hem.
Min mamma ringde mig på jobbet.
Hon sa: "Du kommer inte att tro det".
Det var mystiskt. Spännande. Det var oroande.
Blandade känslor.
I extas. Förvirrad. Spanien? Är inte det på andra sidan landet?
Hur kom han dit? Du har 100.000 frågor du vill ha svar på omedelbart.
Det kändes underbart. Jag var upprymd.
Du vill se honom, röra vid honom, du vet? Och du vill det genast.
Polisen, var så god.
Min fru och jag är här som turister. Vi har hittat ett barn.
Omkring 14, 15 år gammalt.
Inget ID. Inga dokument.
Han verkar väldigt ung. Han är väldigt rädd.
Vi försökte ge honom mat, men han åt inte.
Ni borde komma och hjälpa honom.
Okej, vi skickar en patrullbil.
- Vet ni hur lång tid det tar? - Omkring tio minuter.
Så länge jag kan minnas har jag velat vara någon annan.
Någon som accepterades.
Viktigast för mig, som jag lärde mig fort, var att vara övertygande.
När polisen kom måste jag få dem att tro att de såg ett barn, inte en vuxen.
Jag måste bete mig som ett.
De såg mig i en storjacka, i ungas kläder.
De såg ett barn med en mössa över ögonen. De såg inte mina ögon.
Jag ville ge dem skuldkänslor.
För att de som vuxna stod inför ett vettskrämt barn.
När du ser ett barn med nervösa reflexer, som du inte kan närma dig-
-förstår du att något är fel.
Jag sa inte att jag blivit sexuellt utnyttjad. Jag fick dem att fråga mig.
Genom min attityd och mitt sätt. De tänkte på det, det gav mig makt.
Vad heter du?
Säg vad du heter.
Var bor du?
Bor du med dina föräldrar?
Jag sa inte mycket.
Det är svårt att tolka ett barn som knappt säger ett ord.
Om polisen inte vet vem ett barn är kan de inte hålla det på stationen.
Jag visste att jag till slut skulle hamna på ett barnhem.
Och det var allt jag ville.
Ingen brydde sig om mig.
Och att veta att om jag bytte identitet-
- var belöningen att komma till ett ställe där de brydde sig om mig.
För fan, visst, jag var återfödd. Jag var född på nytt.
Jag fick ingen barndom. För att ge ett barn en barndom måste man älska det.
Jag kände mig hemma där.
De visste inte att jag var 23 år.
Jag ansågs vara en av dem.
Jag sa åt honom att vara hemma till middag, och gav honom fem dollar.
Och han stack.
Han ringde hem och bad om skjuts. Han var bara några kilometer hemifrån.
Hans mamma jobbar sent och sover på dagarna.
Hans storbror Jason svarade i telefonen.
När jag vaknade sa Jason att han ringt.
Han ville ha skjuts hem men Jason ville inte väcka mig.
Så han sa att han måste gå hem.
Det var den dagen, sista gången vi hörde av honom.
Du gråter i ett dygn, sjuk av oro.
Sen blir du arg, sen rädd.
Sen försöker du göra nåt. "Vad kan vi göra?" "Vi måste göra flygblad."
istället för att gråta gör du något positivt.
Försöker hitta en lösning för att finna honom.
Jag trodde nån erbjudit lift och att han hoppat in i bilen.
Jag tror han hade hoppat in i en bil med nån han inte kände.
Vad tittar du på?
Jag såg deras smärta och oro. Jag sa alltid:
Han är där ute nånstans". "Han dyker upp igen".
Oturligt för mig var det ett av de sällsynta ställen i Spanien-
- där man inte stod ut med ett barn utan ID-kort. Utan bevis på vem han är.
De ville absolut veta vem jag var, var jag kom ifrån. De ville veta exakt.
"Om du inte kan bevisa vem du är så tar jag dina fingeravtryck och en bild."
Det fick inte hända. Jag måste hitta en utväg.
Så de enda valen var: 1: Åka i fängelse.
2: Bevisa för dem att jag är någon.
Jag sa att jag var amerikan.
Att jag rymt och att jag var villig att kontakta min familj åt dem-
-men jag ville göra det själv.
Jag ville inte att min familj skulle få telefon från spanska polisen.
Jag ville göra det själv.
Och jag måste vara på kontoret på natten för jag bor i USA.
För tidsskillnadens skull.
Lämna mig på kontoret så får ni allt ni behöver imorgon.
Ingen kunde höra mig på kontoret.
Jag visste att jag kunde spela vem som helst på telefon. Övertyga alla.
Jag ringde till polisen i USA.
- Södra, detektiv Fowler. - Polisen i New York.
- Kojaks kontor. - Olika polisstationer.
- Dobie här. - Vem är det?
Jag sa alltid att jag var en spansk polis vid namn Jonathan Dorian-
- att vi hittat ett barn som vi är säkra på är från USA, men inte var ifrån där.
- Hur länge sen? - Han kan ha saknats några år.
Nån måste leta efter honom.
Polisen sa att de hade hundratals saknade och inte kunde kolla alla.
Men ni kan få numret till Centret för saknade och utnyttjade barn i Virginia.
Centret för saknade barn, kan jag hjälpa er?
Vi har ett barn här som är amerikanskt, 14, 15 år gammalt.
Men vi vet inte vem han är.
Jag beskrev mig själv. Jag gav bara ut detaljer som jag klarade av.
Jag ville vara vag så att hon hade många möjligheter.
- Jag ska se. - Hon sa att hon kanske hade nåt.
"Vi har ett barn från San Antonio, saknat sen 13:e juni 1994."
Han heter Nicholas Barclay.
Jag bad dem att faxa hur han ser ut.
I mitt huvud var jag en polis med Nicholas Barclay bredvid mig-
-som försökte bekräfta hans identitet.
Få se om det är han.
Jag tänkte, "få se om det är han".
Jag tittar på den, en gammal svartvit bild.
Tja, är man saknad i tre, fyra år så har det skett förändringar.
Förändring föder tvivel. Finns det tvivel har jag en chans.
Något i mitt huvud beslöt att jag kunde göra det. Att jag måste försöka.
Jag tog telefonen och sa till henne att det är Nicholas.
Vi har honom. Otroligt, det är han.
Min mamma ringde och sa: "Du kommer inte att tro det här".
Polisen ringde och de tror de hittat Nicholas i Linares."
Jag frågade var i Texas Linares låg. Det finns många småstäder i Texas.
Hon sa: "Spanien". "Spanien?"
Hur förklara känslorna?
Alla känslor, från upphetsning till förvirring. Vad ska vi göra?
Vad är nästa steg? Hur få hit honom? När kan vi tala med honom?
Jag visste att de skulle kontakta mig. De skulle kontrollringa.
Är det sant? Är han här? Carey och familjen.
När jag fick tag i härbärget kopplade de mig till Jonathan Dorian-
- som sa att han jobbade där och att det var han som talade med Nicholas-
- och fått information en om vem han var från Nicholas.
När hon ringde sa jag att Nicholas satt bredvid mig.
Att han var rädd, chockad, och inte ville tala med någon.
Han lät ansvarsfull och bekymrad.
Han säger att han utsatts för övergrepp, skadats, kidnappats.
Jag trodde han var någon sons socialarbetare. Väldigt lugnande.
Hon sa: "Säger han nåt?" "Talar han om oss?" "Minns han nåt?"
Jag tror han har glömt allt. Han minns dig men inte mycket.
Vi fick veta att han hållits fången av nån sorts sexslavliga.
Att han hade undkommit dem och hittats vandrande på gatan.
Hon var förkrossad men lycklig.
- Jag ville höra hans röst. - Nej.
Aldrig att jag skulle tala med henne och låtsas vara Nicholas.
Jag var inte Nicholas, och hon var hans syster.
Det hade varit för stor risk för mig.
Men jag sa några ord.
Hon sa: "Hej, Nicholas, hör du mig, Nicholas?"
ingenting.
Jag älskar dig, Nicholas." "Jag kommer och hämtar dig."
Du kanske hör "jag älskar dig", eller nåt sånt.
På långt håll. Sen sa hon: "Var det han?"
Jag sa ja, han sa "jag älskar dig". Då började hon gråta i telefonen.
Man börjar gråta och säger att man ska hämta hem honom.
Vi kommer, vi hämtar dig, och jag älskar dig också.
Jag hjärntvättade henne.
Jag slutade inte, för jag tänkte inte på att sluta.
Jag såg mig inte i spegeln och sa: "Vad fan gör du? Sluta nu."
Jag insåg att jag gått över gränsen.
Jag låtsades inte längre ha en annan identitet. Jag stal en.
Någon ringde och bad mig ringa en Carey Gibson.
Jag häpnade över vad Carey sa.
Bland det första jag sa var att när FBI och myndigheterna hjälper er-
- att få din bror tillbaka hit så måste jag genast prata med honom.
När en minderårigs välfärd är hotad-
-måste vi reagera väldigt snabbt.
Vi måste sätta oss i barnets, eller föräldrarnas eller målsmans, position.
Oftast när ett barn saknas i åratal är det antingen dött-
- eller återfinns aldrig. Att hitta det i ett annat land är extremt sällsynt.
Det tvingade oss ännu mer att vara säkra på att göra rätt-
- i att säkra hans identitet och få hem honom.
Mitt största bekymmer var att få hem honom och starta utredningen.
Ta reda på vad som hänt.
Jag sände dit någon så fort det gick.
Nästa dag var det utom min kontroll.
Centret för saknade och utnyttjade barn sände ett flygblad.
En bild av Nicholas vid tiden för hans försvinnande.
Jag såg hur den riktige Nicholas såg ut, i färg och allt.
Han var väldigt blond, med blå ögon.
Han såg inte ut som jag. Inte alls!
Det enda han hade gemensamt med mig var fem fingrar på varje hand.
Så jag sa, fan, jag bränner upp mig. Jag brände flygbladet.
Om jag kunnat hade jag bränt identiteten jag tog och allt jag sagt.
Alla sa till mig att den amerikanska ambassaden var på väg-
- och oroa dig inte, Nicholas, vi ska ta hand om dig. Okej.
Jag kunde inte göra nåt.
Bara tänka på hur fängelset jag skulle hamna i skulle vara.
Jag visste inte vad jag skulle göra.
När vicekonsuln kom till centret var Nicholas Barclay försvunnen.
Jag sa att du måste hitta honom.
Så tillsammans med någon från Linares centret letade han efter honom.
Vi prioriterade hans säkerhet och återförening med familjen.
Jag försökte ny, som jag hade gjort var som helst.
- Nicholas Barclay? - Gud ville inte jag skulle komma undan.
Jag frågade vicekonsuln om hans samspel med Nicholas Barclay.
Han sa vid tillfället att han talade engelska.
Han var åtminstone för ögonblicket övertygad att det här var en amerikan.
När jag vaknade nästa morgon var allt normalt.
Sen såg jag härbärgets chef som sa:
"Du måste vara glad, din syster kommer."
Jag frågade vad han menade. "Din syster från San Antonio"-
?sitter på planet." "Hon ska hämta dig."
Fan. Fan, fan, fan!
Jag åkte inte iväg. Jag visste inte vad det skulle medföra.
Mamma skulle inte klara att flyga. Jag måste göra det.
Jag måste hämta hit honom till tryggheten.
Jag borde tänkt på det. Tänkt på konsekvenserna.
Vad gör du om du är far till ett barn som saknats i tre år och fyra månader?
Han hittas i Colombia. Vad är det första du gör?
Hoppar på ett jävla plan.
Jag sov inte i två nätter innan resan. Fruktan, men också förväntningar.
Du vill bara dit. Se honom, krama honom, känna hans doft.
Du kan inte förbereda dig för att spela en person du inte känner.
Jag kunde inte vara Nicholas Barclay, jag kände honom inte.
Jag visste inte ens om han var vänster- eller högerhänt. Det var ett problem.
Jag försökte sova på planet. Det gick inte.
Regissören.
Det här är Nick.
Han trodde han var vuxen. Vi sa att han var 13 på väg mot 30.
Väldigt svår att uppfostra.
Bestämde han sig för att göra nåt var det inte mycket man kunde göra.
Lägg ner tändaren!
Han hade rymt hemifrån förut, en natt eller två, arg på mamma.
Kyss mig där bak, såna grejer.
Han stack och hon letade reda på honom, och han kom tillbaka nästa dag.
Han var inte perfekt, snäll, rar och naiv.
Han var en mycket gatusmart stadspojke.
Trevligt att träffa dig, jag är regissören.
Är jag inte vacker?
Han hade vackert blont hår. Såg ut som en liten tomtenisse.
Han hade blont hår, blå ögon, och en lucka mellan tänderna när han log.
Äntligen på marken. Vem letar jag efter? Hur ser de ut? Bär de kostym?
Man får röka här. Tack, gode Gud.
Luften doftar annorlunda. Mycket mindre folk än jag trodde.
Jag gjorde allt jag kunde för att ge mig en chans.
Jag köpte hårfärg och färgade mitt hår blont.
En man och en kvinna kom fram och vi gick direkt till en bil och åkte iväg.
Enligt flygbladet hade Nicholas Barclay tre tatueringar.
En ung flicka på härbärget gjorde såna tatueringar. Hon var inget proffs.
Jag bad henne tatuera mig som det stod i flygbladet.
Jag satt tyst, så kvinnan började tala med mig.
Hon höll mina tankar upptagna genom att förklara landskapet under hela färden.
Jag tog stora solglasögon, en mössa, en halsduk och en handske.
Jag tänkte att hon inte kunde avgöra nåt om hon inte kunde se mig.
Vi stannade och tog en Coca-cola, häftigt att de hade Coke där.
Det kändes som en evighet.
Minuterna innan hon kom var jag säker på att det var slut.
Jag skulle gripas, kanske misshandlas, för de skulle inte bli glada.
Jag gick in i ett väntrum. Jag talade med ett par från hemmet.
De sa att han låst in sig på sitt rum hela dagen.
Nån knackade på dörren och sa:
Nicholas, din syster är där nere." "Hon väntar där på dig."
Jag gick ner på en gård, några ungar spelade boll mot väggen.
Jag tittade upp mot hans fönster och sa att jag var här och ville se honom.
Jag minns att han tittade ut genom fönstret.
Jag var säker på att så fort systern såg mig-
- skulle hon säga "vad fan är det där?" Det är inte Nicholas.
Jag väntade i tio minuter. Jag visste jag skulle förlora allt.
Jag kunde inte vänta längre. Jag kunde inte bara försvinna.
Jag öppnade dörren och gick ner.
Det var en känsla av enorm lättnad.
Att se honom, röra, pussa, krama honom.
- Jag sa: "Vad i helvete?" - Han är här. Jag har honom.
Hon väntade inte en sekund. Hon Hög på mig.
Hon kramade mig och sa:
"Och du var rädd att jag inte skulle känna igen dig. Jag minns näsan."
Jag minns att jag tog på hans näsa och sa:
"Jag minns den näsan, du ser ut som farbror Pat."
Hon sa att jag inte skulle oroa mig, att allt skulle bli bra, bli perfekt.
"Jag vet att det är du."
Han sa att han älskade mig.
Han sa inte mycket innan alla människorna gått.
Bara Gud vet varför hon gjorde så.
Men jag är säker på att det var enda sättet.
Hon hade kommit för att hämta mig.
Vi gick till besöksrummet, där visade hon mig dussintals bilder.
Bilder, bilder, bilder.
"Minns du, det här var med mamma, i huset vi bodde i innan du försvann."
Minns du när du lekte med Scotty?" "Minns du..."
Han sa: "Jason ser likadan ut, Codey har blivit stor?"
Mamma är sig lik." "Har hon gått upp i vikt?"
Ville veta om farfar fortfarande var en skit.
Sa hur mycket han älskade farmor.
Jag såg hans tatuerade kors på handen.
Jag tänkte på hur lik farbror Pat han är.
Och hur förvånad mamma skulle bli över hans längd.
Hon sa att han var väldigt annorlunda. Att han växt upp.
Och han är väldigt tystlåten. Tillbakadragen.
Han pratade med en lustig accent. Viskande, som om han gömde sig.
Från något.
Se vad han har gått igenom. Han var inte samma person.
Inte den Nicholas som försvann för fyra år sen. Gud vet vad han utsatts för.
Han var inte samma person.
Domaren i Linares ville försäkra sig om att det fanns lagligt skäl-
- för Nicholas att hävda att han var Carey Gibsons saknade bror.
Nu var problemet att systern och ambassadtjänstemannen-
-svor på att jag var Nicholas Barclay.
Medan polisen, åklagaren och domaren inte alls var övertygade.
Domaren krävde separata förhör.
Och en del av bevisningen under förhören var ett familjefotoalbum.
Domaren sa att jag bara kunde bevisa att jag var Nicholas-
- genom fotografier som jag aldrig sett förut.
"Jag ska visa dig fem av dem."
Nummer ett, okej. Nummer två, okej.
Nummer tre, okej. Nummer fyra, okej.
På den femte gjorde jag ett misstag.
Men det var för sent. Hon trodde jag var Nicholas Barclay.
Vid tillfället ansåg jag att han måste dokumenteras som amerikansk medborgare.
Jag hade inte klarat det om inte Carey visat mig bilderna.
De tog bilder av mig. Utan mössa eller nåt. De såg mina ögon.
USA: s konstitution. Jag svor att jag var amerikansk medborgare.
Det var inte sant. Men jag gjorde det.
Vi pratade inte så mycket kvällen innan flyget hem.
Inget obekvämt, bara tystnad. Nästan fridfull tystnad.
Jag kunde höra honom andas, och kände mig ganska fridfull.
Jag hade tankar på att rymma redan innan jag träffade henne.
Jag behövde bara ta en taxi till en järnvägsstation.
Köpa en biljett ut ur Spanien. Kunde gjort det på ett par minuter.
Inget hindrade mig.
Jag gick i korridoren några gånger. Undrande om jag gjorde rätt eller fel.
Ska jag åka, inte åka? Åka, inte åka?
Jag tror inte det fanns mycket kärlek när jag föddes.
Min mor var mycket ung när jag föddes, bara 17 år.
Hon träffade en äldre man från Algeriet, min far.
Min morfar var mycket rasistisk-
- och då mannen min mor legat med var algerier-
- ville han att hon skulle göra abort.
Göra sig av med mig innan jag ens var född.
För honom skulle araber kärnvapenbombas och en svan man är en apa.
Jag var fel person innan jag hade fötts.
Jag var redan beredd på att inte veta vem jag verkligen var.
En ny identitet, med amerikanskt pass.
Jag kunde gå i skolat USA.
Bo med den familjen och vara någon.
Aldrig mer behöva oroa mig för att bli identifierad.
Jag såg möjligheten.
En kvinna som kunde gå igenom så mycket för att få mig tillbaka i en familj-
- med barn som verkade vara en kärleksfull familj måste vara god.
Jag hade motstridiga tankar i huvudet.
Carey ville att jag var Nicholas, men de andra då? Skulle de också vilja det?
Jag förstod inte varför han var så nervös, om du förstår?
Han var i konstant rörelse, gick på toa, bevakade folk.
- Han bevakade mig hela tiden. - Hon såg på mig hela tiden.
Jag trodde att han var rädd. Han skulle åka hem.
Vi visste inte vad som hänt honom. Hur hans tankar gick.
Han kanske var rädd för att inte bli igenkänd, att mamma inte älskade honom.
Jag skulle bli dödad. Jag sa att det är bäst att planet kraschar.
När det var dags att gå ombord stötte jag till Nick-
- och frågade om han var redo. Han sa: "Jag är redo, nu drar vi hem."
Vi gick ombord på planet.
Jag var väldigt nervös. Förväntningar. Ganska glad.
Vi hade klarat det. Alla åkte tillsammans.
Jag minns den kvällen minut för minut.
Jag, min farmor, min syster och min pappa, tror jag.
Vi packade in oss i min Lincoln för att hämta mamma och Nicholas.
Vi fick vänta och se. Alla var ivriga. Vi visste inte vad som skulle ske.
Jag ville inte gå av planet. Jag ville vänta. Förbereda mig.
Jag hade ingen plan eller strategi. Jag visste det inte fanns nån utväg.
Det fanns ingen återvände.
Vi hade ingen aning om vilken sorts person som kom tillbaka.
Jag ville krama honom, men han höll avstånd. Så jag tog hans hand-
- kramade honom och sa att jag saknat honom.
Han var så förändrad. Det var ofattbart.
Men då insåg jag att han gått igenom hemska saker-
-så naturligtvis var han annorlunda.
Jag minns hur glada vi var, mina barn, min mamma, min make.
Han var helt täckt.
Jag blev rädd, tänkte att den här ungen är en enda röra.
Bara från hans anblick.
Han var mycket tystlåten, och tillbakadragen.
Jag gillar inte när folk vidrör mig. Jag kan inte ändra på det.
När hon la händerna om mig måste hon ha känt att jag inte gillade det.
Jag var mycket kall, sluten. Jag pratade inte med folk.
Jag visade inte alls hur glad jag var.
Jag hade en gräns framför mig. Jag ville inte klanta till det.
Det var ett välkomnande med öppna armar och nu ska du komma hem attityd.
Vi talar om resten sen, nu åker vi bara hem.
Jag tittade på honom hela vägen hem i bilen, han såg orolig ut.
Vi satte på musik, försökte göra så bekvämt för honom som möjligt.
Hemresan var lugn. Alla var tystlåtna, men också upphetsade.
Jag kunde inte låta bli att le då, ärligt talat.
Jag bara flinade hela vägen hem.
Det var en härlig lyckokänsla.
Vår länge saknade Nicholas var hemma.
Jag hade en familj och mer därtill. Jag hade aldrig drömt om så mycket.
Jag hade aldrig drömt om att inte bara vara nånstans där jag var älskad-
-utan att faktiskt ha en familj.
När jag vaknade i Texas...
...såg jag inte precis vad jag väntat mig att se.
Staterna för mig var storstäder, stora byggnader och folk överallt.
Det första när jag vaknar är att jag heter Nicholas Patrick Barclay-
- är född den 31:a december 1980. Och hela familjen kallar mig Nicholas.
Inte "Nicholas, vad är ditt riktiga namn?" Utan Nicholas.
Okej, vi ska shoppa, Nicholas."
De körde omkring mig.
Jag visste att jag måste känna igen något.
Men jag hade ju aldrig varit där förut.
Hej, Kirk, läget?
Vi mötte folk som känt Nicholas förr. Jag sa att jag inte kom ihåg dem.
Det fanns nåt, men jag mindes dem inte. Som om jag tappat minnet.
Han är traumatiserad. Därför minns han inget.
På grund av allt det som hänt honom.
Jag kommer ihåg ett tecken. Jag såg Nicholas göra så hår på bild.
Hans sätt att hälsa. Jag gjorde det några gånger med dem.
När jag var där. En av de få saker jag kunde.
Jag tänkte att Nicholas kunde komma hem igen vilken dag som helst.
Jag oroade mig väldigt för det.
Jag kunde inte hjälpa det. Tänk om han skulle dyka upp. Stå däri dörren.
Vi trodde en normal rutin var bäst för honom.
Stiga upp, äta frukost, göra detta, äta lunch, äta middag.
Se film, normal familjestämning.
Han och jag hängde ihop.
Jag tog med honom i bilen, talade med honom, skruvade upp musiken.
Han hängde med Codey och hans vänner, de lekte i parken efter skolan.
De gjorde det tonåringar gör. Han gillade en flicka i närheten, Amy.
De hängde ihop, talade i telefon, han rodnade när han talade om henne.
Den enda i familjen jag inte träffat var hans halvbror Jason.
Careys bror. Till slut kom han för att träffa mig.
Han såg inte på mig som Nicholas. Och låtsades inte heller göra det.
Han sa lycka till, sen gick han.
Vi talade inte ens om vad som hänt honom där borta.
Vi kände att han skulle öppna sig för oss när det var dags.
Familjen ringde mig inte och sa att Nicholas var tillbaka.
"Tala med oss, vi behöver hjälp."
Jag tyckte det var viktigt att han hördes snabbt.
Jag gick med på att möta Nicholas på San Antonios center för saknade barn.
Jag presenterade mig och sa att jag var där-
- för att höra hans berättelse om kidnappningen-
- och få hans hjälp att hitta gärningsmännen.
Allt jag visste om Nicholas hade jag läst på efterlysningsaffischerna.
Folk kan förändras på tre år, men han verkade inte vara sexton.
Han hade antydan till mörk skäggskugga.
Vilket jag tvivlade på att Nicholas haft sexton år gammal då han var blond.
Han verkade mycket nervös och besvärad hela tiden.
Jag sa att jag fördes utomlands av militärer.
Att jag sattes i en skåpbil och sen flögs dit jag inte visste var jag var.
Vi var flera barn som hölls i ett rum.
De sövdes med kloroform.
Och visste inte var de befann sig när de vaknade upp.
De utsattes för sexuella övergrepp av högt rankade militärer.
Varje natt våldtog amerikanska, mexikanska och europeiska män barnen.
De bröt mina händer. Särskilt den högra med ett basebollträ.
- Han brändes och fick äta insekter. - Vi torteradas.
- De bröt hans fingrar. - Vänstra foten bröts med en kofot.
Jag våldtogs.
De kontrollerade barnen med militär skrämseltaktik.
- Man experimenterade på oss. - De stack nålar i hans ögon.
De måste bära hörlurar med skrik på olika språk.
Spanska spelades hela tiden och en röst sa: "Du är inte du".
- Han fick stryk om han talade engelska. - Barnen fördes runt i militärplan.
Vi såg inte vart vi for.
Pojkarnas identitet ändrades genom att hårfärg eller ögonfärg ändrades.
- De bar alltid uniform. - En lösning sprutades i ögonen.
- Han såldes för pengar eller sex. - De blå ögonen blev bruna av lösningen.
Dörren var inte stängd. Jag gick ut. Jag sprang i en lång korridor.
Jag lyckades ta mig ut, och bara sprang och sprang.
Flera timmar senare upptäckte jag att jag vari Spanien.
Polisen, var så god.
- Min fru och jag är här som turister. - Vi har hittat ett barn på 14, 15 år.
Inget ID. Inga dokument. Han verkar väldigt ung.
Han är väldigt rädd.
Hon var professionell, men man såg att hon var skräckslagen.
Det var ett förfärligt samtal som skakade mig.
Det hade alla de hemska sidoeffekter en sådan historia för med sig.
Han kände till sån här aktivitet.
En normal person hittar inte på och ljuger om såna här hemskheter.
Man går inte i detalj in på tortyr eller barnamord. Inget verkade normalt.
Det syntes att han torterats. Han hade en bruten hand som aldrig fått vård.
Han haltade när han gick.
Han hade cigarettbrännmärken från nacken nertill vristerna.
Antingen var personen själv ett offer.
Eller så var han en fantastisk skådespelare. Jag visste inte vilket.
Jag sa att jag var ledsen och att vi skulle hitta de skyldiga-
-och avsluta hans trauma.
Det var sista hindret.
Det var som om... Jag hade vunnit. Spelet var över.
Jag hade pass. Familjen sa att jag var Nicholas Barclay.
Ingen utredde mig. Ingen var misstänksam, vad jag visste.
Helvete, jag var lycklig. Jag kunde inte tro på min tur.
Jag heter Charlie Parker. Jag är privatdetektiv.
God dag. Jag behöver en tjänst.
Jag fick ett telefonsamtal i november. Från en TV-producent för Hard Copy.
Han sa att en pojke som varit saknad i fyra år hade dykt upp.
Han ville att jag skulle hitta honom så att de kunde tala med honom.
Först måste jag hitta hans mors adress.
Jag hittade henne och vi åkte till norra San Antonio för intervjun.
Jag hade bett honom att inte kontakta media.
Om något av det Nicholas sagt var sant, om något stämde-
- om någon officer var inblandad, var det sista vi ville-
- att det skulle vara på förstasidan eller på TV-
-så att kidnapparen skulle varnas.
Här är 10-nyheterna.
Han försvann spårlöst för tre år sedan. Nu är San Antonio-pojken hemma igen.
Nicholas Barclay är nu 16 år. Han försvann när han var 13.
Han säger att han kidnappades till Spanien.
I tre år blev han drogad, misshandlad och våldtagen.
En del i sexslaveri som involverade dussintals barn.
FBI tar inte lätt på fallet.
På något vis hamnade en 13-årig pojke från San Antonio i Spanien utan pass.
Den 19:e juni 1994 grälade Nicholas med sin familj-
-så han gick ut för att spela basket.
Han pratade med två pojkar. Sen fick han en trasa över munnen och svimmade.
Han säger att hans tillfångatagare gjorde honom oigenkännlig.
Han fick inte tala engelska.
- Våldtog de dig varje natt? - Mig? Nej.
De våldtog mig inte varje natt. De gillade vissa andra mer.
De gillade en del ungar bättre, de våldtogs två, tre gånger i veckan.
Jag ville göra Nicholas mer verklig genom media.
Så att folk skulle tro att jag var Nicholas.
De skulle älska mig ännu mer då.
Han fick en mikrofon och kamerorna filmade honom.
Jag gick bakom ett bås, det var nästan ödet.
Bakom båset fanns en bild av den riktige Nicholas Barclay.
Jag såg bilden och honom samtidigt.
Jag såg på bilden att pojken hade blågrå ögon. Den här mannen hade bruna.
Håret reste sig i nacken. Något var fel här.
Jag gjorde det de ville.
Nåt var fel. Jag sa: "Kan jag få en bild på hans öron?"
Jag hade läst att Scotland Yard använt metoden för att spåra en man-
- James Earl Ray, Martin Luther Kings mördare.
De identifierade hans öron på Heathrows flygplats.
Jag visste att öron var nästan lika bra som fingeravtryck till identifikation.
Jag stoppade bilden i fickan.
Tillbaka på kontoret jämförde jag bilderna i Photoshop.
Öronen var olika. Jag visste att han absolut inte var Nicholas Barclay.
Jag trodde jag fångat en spion. En tvättäkta spion.
Varför skulle någon annars ta någon annans plats? Vilket skäl har han?
Jag ringde Nancy Fisher.
Jag sa att killen är en bluff. Öronen är olika.
Mitt svar till honom var:
"Du får inte störa den federala utredningen."
Folk är ovana vid att man talar om öron. Hon visste inte vad jag menade.
Jag tyckte inte jag kunde ifrågasätta åsikten att han hörde till familjen.
Hur skulle de kunna ha fel? Ingen tar fel på sådant.
Vad behövde de? Jag hade redan påvisat öronen.
Hur kunde man acceptera en främling?
Från ett annat land som talar med fransk brytning?
Det måste vara Nicholas Barclay.
Det var helt vansinnigt.
Alla jag talat med som läst om detta har sagt: "Vänta nu."
Jag känner mitt barn. Min egen son. Jag kan se det i hans ögon."
Det är som på en skolåterförening när du ser barnen du gick i skolan med...
Min amerikanska dröm började när jag tog den gula bussen till skolan.
Hur många vuxna fransmän går på amerikanska skolor för barn?
Det var omöjligt. Det händer på film, inte i verkligheten.
Jag hade lyckats bli barn igen. Officiellt, med ett pass.
En andra chans att gå i skolan, att lyckas den här gången.
Jag var orolig när han började i skolan igen. Visste inte vad han skulle göra.
Han var ett riktigt fall.
Killen ljög om vem han var men familjen accepterade honom.
Jag väntade mig att han skulle spränga nåt på flygbasen eller armébasen.
Jag gjorde allt för att ta reda på vem som kidnappat Nicholas, när och var.
Jag hade nästan ingen information. Allt han sagt var väldigt allmänt.
Han hade inga namn, inga platser, inga tider, ingenting.
Vi sa till familjen att vi tog Nicholas till Houston för hans trauma.
Han förtjänade att hantera sitt trauma med en kriminalteknisk expert.
Jag trodde att det gällde ett kriminaltekniskt samtal.
För att få reda på mer om de som kidnappade honom.
Här kom ett blekt vitt barn. Jag presenterade mig.
Så fort han svarade sa något inom mig att det här inte var rätt. Nåt är fel.
Jag talade länge med honom. Han bad mig upprepa allt jag sagt till andra.
Jag minns att jag las i en skåpbil. Jag somnade och vaknade i ett rum.
Jag såg inte samma fysiska förändring i hans kroppshållning-
- i hans pupillstorlek, i hans hjärtfrekvens-
- som jag normalt ser i nån som talar om en traumatisk upplevelse.
Han kunde inte tala engelska utan brytning.
Det visade på hans hjärnas utveckling, på hans språkutveckling.
Du kan inte växa upp dina första sex, sju år-
-i ett engelsktalande hem-
- och åtta eller nio, till och med tio år senare-
- inte kunna tala engelska utan brytning.
Jag garanterar att den här grabben inte växte upp i en engelsktalande familj.
Jag vet inte vem han är, men han kan omöjligt ha varit Nicholas Barclay.
Det värsta scenariot blev just verklighet.
Utredningen vände helt om. Den gick från ett till nåt helt annat.
Jag ringde Carey Gibson och sa:
"Carey, dr Perry sa att personen inte kan vara din bror, inte ens amerikan."
"Han kan vara mycket farlig."
Hon skrek och sa: "Herregud".
Jag sa: "Var inte på flygplatsen, jag tar hand om personen."
Hon behövde inte ta med honom till deras hem igen. Hon sa: "Okej."
Vi Hög tillbaka till San Antonio. Och där står Carey.
Vad?
Hon uppförde sig som om vi inte pratat. Hon verkade glad att se honom.
Jag tror jag stirrade en stund.
Jag ringde åklagarkontoret och frågade vad jag skulle göra.
Biträdande statsåklagaren sa att han tillfälligt skulle återvända med henne.
Hon välkomnade personen som om han var hennes bror. Jag visste inte varför.
Jag sa till henne i telefon: "Den här personen är inte din bror."
Jag minns inte de orden.
De kanske ville så starkt att han skulle vara deras son att de sa det.
Men det började bli löjligt.
Jag kunde inte släppa det. Inte en chans i världen.
Jag började tala med grannarna om den riktige Nicholas Barclay.
Försökte ta reda på vad jag kunde om den pojken, och om den familjen.
Vad hände? Varför stack Nicholas?
Polisen brukade komma två eller tre gånger i månaden.
Det var bråk med ungarna, med pojkvännen, eller med den andre sonen.
Jag talade med alla, alla sa att Nicholas hade ställt till problem.
Kommit hem sent. Alla familjer bråkar, men det är sällan polisen kallas in.
Det är illa. Det fick mig att tro att det låg mer bakom än man först trott.
Jag visste att DNA skulle bevisa att han inte var Nicholas.
Mrs Dollarhide sa han var hennes son och att hon inte behövde DNA-testas.
Hon la sig ner på golvet.
Hon sa: "Du kan inte tvinga mig."
Jag ville inte följa med FBI, men minns inte att jag vägrade.
Jag var förbluffad. Hon var inte apatisk, utan fientlig.
Ärligt talat har jag ingen aning om vad jag tänkte då.
Mitt huvudmål i livet var inte att tänka.
Vi behövde inte bevisa vem han var, vi visste det.
Jag såg dem inte längre som en sörjande familj, som offer.
Jag såg dem som mycket tveksamma.
De hade inget skäl att acceptera en främling i sina liv.
Om de inte hade nåt att dölja. Det vore enda skälet.
Något var dolt och jag visste inte vad.
När Beverly vägrade lämna blodprov blev jag misstänksam.
Det visste att jag inte var Nicholas.
De trodde inte på ett ord av vad jag sa.
Men de var bra på att inte visa det.
Jag menar... vem skulle inte se det?
Det är för fyra, fem år sen.
Jag minns att Carey gjorde allt för mig i Spanien.
Visste jag inte, så berättade hon.
"Du glömde allt, men du kommer att minnas nu."
"Här är mamma när vi bodde med... minns du?"
"Här är Chantelle, minns du? Din systerdotter, min dotter."
Minns du? Minns du?" Om och om igen.
Hon ville placera det i mitt huvud så att jag aldrig skulle glömma.
Hon kunde inte säga att det inte är Nicholas. Trodde hon på det?
Nej, hon trodde inte en sekund att jag var hennes bror.
Hon beslöt att jag skulle vara hennes bror.
Jag vaknade upp på ett ställe med större lögner än mina. Det är...
De låtsades lika mycket som jag. Till och med mer.
Jag tänkte på grabben, Nicholas Barclay.
När han försvann bodde han med Beverly i huset på Swallow Street.
Hans bror Jason bodde också där.
Huset förändrades när Nicks äldre bror Jason flyttade in där.
Innan han kom dit verkade Nick och mamman stå varandra nära.
Hon älskade honom. Det syntes. Han var hennes ljuspunkt i livet.
Killen som flyttade in var en slusk, en egoistisk missbrukare.
Allt blev värre när han flyttade in.
Jag tror han till och med fick sin mamma att ta droger när han flyttat in.
Huset blev en krutdurk.
Jag såg att Jason ringt polisen två månader efter försvinnandet-
- och sagt att hans bror hade försökt bryta sig in i huset.
Vi ser sånt hela tiden.
Folk gör sånt för att andra ska tro att personen lever.
Jag la ihop två och två och tänkte att något hänt pojken i huset.
Jag behövde inte vara detektiv för att få ihop pusslet. De hade dödat honom.
Några gjorde det, några visste det, och några valde att ignorera det.
Jag oroade mig inte för att Nicholas skulle komma tillbaka.
Varken Nicholas eller hans mor samarbetade-
- så vi ordnade med en husrannsakan för att få blodproven.
Jag kunde inte låtsas vara Nicholas längre.
Jag tog med mig ett par agenter för att hämta honom.
Inuti mig började jag bli mer och mer aggressiv.
Konstigt. Jag kunde inte fortsätta.
Vi hade Finger-och handavtryck.
De skulle sändas till Interpol och ambassader-
- för se om de hade några matchningar i registren.
Jag försökte hitta en utväg, inte bara i San Antonio, Texas-
-utan ur mitt sinne.
Nicholas blev allt mer irriterad och arg. Jag trodde han skulle rymma.
Då skulle det bli svårt att hitta honom.
Jag började skugga honom. Jag satt vid Beverlys hus-
- och skrev upp numren på alla bilar som besökte henne.
Jag skar mig i ansiktet med ett rakblad.
Allt växte allt snabbare.
Jag visade dem att jag var utsatt för stark press.
Den 3:e mars 1998 ringde legaten från Madrid i Spanien-
- och sa att de identifierat honom. Jag sa: "Ni skojar."
Jag visste att det gick åt skogen och att det gällde veckor.
Han sa att han skulle faxa mig dokumenten han hade.
Han gick med på att träffa mig. Vi beställde pannkakor.
Vi började äta. Jag sa: "Du gjorde din mor arg."
Han sa: "Hon är inte min mor, och det vet du."
Det var som fan.
Jag stod vid faxmaskinen och väntade på dokumenten.
Jag stod och hoppade.
Jag sa: "Det var som fan, du tänker äntligen berätta vem du är."
Jag dansade, alla gjorde high-five med mig.
Vi får äntligen veta vem han är.
Mitt hjärta rusade, som nu när jag tänker på det.
Jag sa: "Vem är du?"
Frederic Bourdin, efterlyst av Interpol."
Fingeravtrycken berättade att han var 23 år, inte 16.
Han var inte amerikan, utan fransman. Han hette Frederic Bourdin.
Vi i Amerika tror att Interpol är gudarna bland snutar. Förstår du?
Toppen bland snutar.
Jag tänkte, jösses, vad har han gjort om han är efterlyst av Interpol?
Han började berätta.
Frederic Bourdin är kriminell. Aktiviteter och arbetsmetoder...
...han har använt falska identiteter...
Han har uppträtt på ungdomshärbärgen över hela Europa.
Frederick Beard, Spanien, 1992. Benjamin Dianason, Spanien. 1993.
Jag kunde knappt äta. Knappt svälja.
...han kan behöva psykiatrisk hjälp.
Ikväll ska vi ge er en historia så bisarr att den förefaller otrolig.
Historien om en mästerbedragare som ljög sig in i USA.
Och utnyttjade de mest sårbara.
Han är den ende i USA: s historia som tagit ett saknat barns identitet.
Han lurade till och med den saknade pojkens mor. Svårt att förstå hur.
Vi visste det skulle bli hjärtslitande-
- men vi trodde aldrig det inte var han. Varför skulle man ens tänka det?
Första känslan var total sorg. Det var inte Nicholas.
Vi var tillbaka på ruta ett. Var är Nicholas?
Det var nummer ett.
Andra känslan var... hur kunde jag vara så jävla dum?
På allvar?
Jag kontaktade polisen i San Antonio och sa att de hade dödat honom.
En mordutredning inleddes baserad på Frederic Bourdins anklagelser.
Familjemedlemmarna anklagades för att ha deltagit i barnets försvinnande.
Vi fick veta att Frederic hade sagt i fängelset att mamma hade bekänt-
- att hon och Jason dödat Nicholas och gömt kroppen.
De anklagade mig först.
Det gjorde mig vansinnig.
Jag har varit tokig, men aldrig våldsam.
Här är gatan grabben bodde på. När han försvann.
Där är huset.
Jag tror pojken är begravd här.
Jag vill tala med Darryl. Han har gått med på att låta mig gräva.
För att se om Nicholas Barclay finns här.
Om Beverly visste att det inte var hennes son måste hon haft ett motiv.
Något väldigt skrämmande-
- för att hon skulle hysa en främling som utgav sig för att vara hennes son.
- Jag gick med på ett lögndetektortest. - Hon klarade polygrafen.
Jag sa till testledaren: "Jag förstår det inte."
Kan hon göra om det?"
Hon gjorde om det och klarade det. Jag sa: "Nej, något är fel."
Tredje gången sprack hon på alla frågorna. Rejält.
Testledaren sa att maskinen nästan hoppade av bordet.
Hon verkade ljuga på alla frågor.
Han sa till henne: "Mrs Dollarhide, ni verkar veta var er son är."
Ni verkar veta vad som hänt hon om", och några fler frågor.
Då blev hon upprörd och sprang ut skrikande.
Jag ljög om att ha stulit.
Det hade jag, därför missade jag.
Jag ljög inte om det som rörde Nicholas. Det var de andra frågorna.
Det är skönt här inne. Så det här är huset?
Lögndetektorn fick oss att tro att hon visste något.
Som hon vägrade uppge. Och vi trodde Jason visste något.
Om Jason gjorde Nicholas nåt så visste jag inte om det.
Jag kan inte tänka mig Jason göra nåt sånt. Han är inte sån.
Men... jag vet inte.
Jag vet att min bror eller mor inte dödade Nicholas.
Oavsiktligt eller med avsikt. Vad än Frederic sa.
När vi skaffade hund grävde han alltid i hörnet där vid trädet.
En dag när jag klippte gräset såg jag plastbitar. Som presenningsmaterial.
Det stack upp ur marken. Jag försökte dra upp det. Men det satt fast.
Så jag brydde mig inte förrän vi talade i telefon igår.
Och busken har varit där ett tag?
Jag hade försökt få tag i Jason innan Frederic greps. Men det gick inte.
När jag till slut fick tag i honom frågade jag om hans brors försvinnande.
Han verkade strunta i sin lillebrors försvinnande.
Extremt likgiltig. Han brydde sig inte om att han var tillbaka.
Men när han träffade honom så var det inte hans bror.
Han sa inget till sin mor eller syster att det inte var hans bror.
Nej, de ville bara tro.
Det här är bra. Säg att han dumpar honom här först.
Och sen, om han tittar upp... Ja, det här är bra.
Han var mycket fientlig. Vägrade hjälpa till.
Senare lämnade han drogrehaben.
Och hittades död av en överdos.
Jason blev en perfekt syndabock, för han är inte här.
Han dog. Så han kan inte förhöras. Eller någonting.
Han kan inte ens försvara sig.
Det är som en mardröm.
Allt slängs på dig, inget är sant, men ingen tror på dig.
Eller de tror du var inblandad.
Det är som att få skulden för nåt du inte gjort.
När barn säger "det var inte jag". Och du säger, "visst inte".
Men jag gjorde det inte.
Jag tror familjen vet var Nicholas är.
Att Beverly och Jason Dollarhide visste vad som hände Nicholas Barclay.
Visa mig ett enda bevis som skulle fälla någon i vår familj.
Ett enda bevis.
Vi går hit bort.
Det bästa, roligaste, för mig, är att vi hämtade en total främling-
- för att dölja att vi dödat Nicholas, eller att nån i familjen gjorde det.
När vi var de enda som letade efter Nicholas de fyra år han var försvunnen.
Varför skulle vi hämta en främling för att dölja nåt som inte behövde döljas?
Bara en till av hans lögner.
Även i fängelset fortsatte han att ljuga för familjer med saknade barn.
Från denna telefon i cellen ringde Bourdin hundratals samtal-
- och uppgav sig ha information om saknade barn.
Han sa att han kunde bidra med lösning till fallet Sabrina Aisenberg-
- ett spädbarn som togs från sitt hem i Florida förra året.
- Du hade väl ingen information? - Nej.
- Men du ringer över hela världen? - Ja.
Vad gör du?
Han är en inbiten lögnare, och jag blir galen-
- av att någon kan tro på ett enda ord han säger.
Killen säger att han är Nicholas-
- och säger sen att de som tog hand om mig dödade honom.
Hur kommer man på det?
Han har utsatt oss för tillräckligt. Sen gör han detta i fängelset-
- där han är för vad han gjort, och plågar vår familj ännu mer?
Åt helvete med honom!
Mordutredningen om Nicholas Barclays försvinnande las ner i brist på bevis
Frederic Bourdin befanns skyldig till mened och falskt anskaffande av pass.
Han dömdes till sex års fängelse.
Jag struntade i vad andra tyckte. Eller vad de kände.
Jag bryr mig bara om mig själv.
Resten kan dra åt helvete.
Bourdin deponerades till Frankrike i oktober 2003.
Tre månader senare försökte han stjäla den saknade Leo Balleys identitet.
Han bor nu i Frankrike Han har fru och tre barn
Nicholas Barclay är fortfarande anmäld försvunnen.
Svensk text: Mikael Jansson