Пльоснах се по лице.
Добре съм, без паника.
- Всички ли сме? - Да.
И Алто вече е тук.
Пльоснах се по лице, а то ми трябва за сцената.
Да, разбирам. Къде сме?
В ледниковата епоха, както е видно.
- Студено е. - Замръзвам.
Кевин, наистина ли искаш да спасиш вашите,
въпреки че ще има и такива времена на кучи студ?
- Да. - Обичал си ги, а?
Да, на пръв поглед не бяха добри родители, но понякога имаха проблясъци.
Например на рождения ми ден
можех да правя каквото поискам.
Целите сме слух.
Както, когато ме пуснаха да ида в Удхендж.
Сигурно им беше скучно, но ме заведоха.
Почувствах се като най-важния човек на света.
Супер, това ли е краят? Не за друго, просто има...
Стойте на място, може да не ни види.
О, не! Ще изяде носогора.
Тихо, не му привличайте вниманието.
Гладен ли си, голям озъбен безделнико?
- Битълиг! - Защо?
Погледни насам!
Битълиг, не помниш ли съвета, който ти дадох в предишното изречение?
Не го обмислих.
Използвам възможността да ви се извиня, че ви изложих на риск.
Вината е изцяло моя.
Добре, замеряйте го с откраднатото съкровище.
- Наистина ли? - Да.
Не улучих.
И аз.
Само това имаме.
- Нима? - Имам ментови дражета.
- Да го замеря ли с тях? - Да.
Страхувам се.
За бога!
Улучих!
На ти!
- Мен ли гледа? - Да.
Настойчиво.
Подплашете го, изпъдете го.
- Да го подплашим? - Къш!
Заедно ставаме по-голям хищник. Съберете се и да викнем "къш" в един глас!
Къш!
- Къш! - Успяхме!
Силата на актьорската игра!
Бягайте!
Да се скрием ей там, бързо.
Бързо!
Добре, тук ще сме в безопасност.
Мамут.
Кевин!
Сафрон?
Най-сетне те намерих, Кевин.
- Кевин. - Брат Кевин?
- Да. - О, да.
Сафрон, как... Какво... Кога...
- Как си обяздила мамут? - Какво?
Според палеонтолозите няма доказателства, че хората са яздили мамутите.
Палеонтолозите да си гледат работата,
защото яздя мамут, нали?
Кевин, намерихме вашите.
- Помогнете. Благодаря. - Те не са...
Как се радвам! Търсихме ви.
- Не са... - Приличате си.
Нападнаха ме пещерняци.
О, не, това е семейството му.
- Извинявай, ако се обиди. - Боже! С какви си се забъркал?
Само това е малката ми сестра.
- Имаш сестра? - Досадницата ли?
Не съм казвал такова нещо.
- Онази досадница сестра ти ли е? - Отваряш ли ми се?
- Не. - Отваря й се?
Отваря й се?
- Дразниш я? - Не, глупости.
- Не. - Уиджит.
- Какво? Те започнаха. - Добре, спри вече.
- Да, слушай жената. Спри! - Спри, друже.
- Хайде, спри. - Спри се.
Кевин?
- Той припадна. - Добре е.
- Свести ли се, брат ми? - Да.
Да те запозная.
Това са Фаза и Кресльо. Те се погрижиха за мен.
Моите пещерни родители.
А това са Зъбльо и Месарка.
Ще ме запознаеш ли с твоите спътници? Не че ме интересуват.
Кръстили са се бандити във времето.
Мен ако питаш, мотльовци из времето.
- Ехо? - Здрасти.
Ама и тя е една!
- Как попадна тук? - С мамут.
- Как иначе, Кевин. - Тъпчо.
Месарка, Зъбльо, тихо! Това е брат ми.
Сори. Ще пукна от смях!
- Имах предвид как попадна в миналото. - През вълшебната ти стая.
После поразпитах хората дали са виждали един очилатко,
а те: "Да, тръгна натам с едни хаховци". Явно за вас говореха.
О, не.
Косматият носорог е със счупен крак.
Да му помогнем?
Добре, но няма да го вземаме за питомец, много е голям.
Наричам тези носорози "еднорози".
Това не е еднорог, има два рога.
- Тогава ще му викаме двурог. - Не е.
- Двурог е, да. - Не, не е.
Ето тук живея, дръж се нормално.
Добре ли си, Биза?
Как е хавата, Иги? Шийна?
- Саф. - Стой тук, Мамбо 2.
Не знам как да... Саф!
Гръмоглас, докъде си с броенето?
Едно, две, три!
Браво, приятелю.
Здрасти, Пъшко.
Моят брат.
Здравей, Пашко.
Не, Пъшко, защото поздравява с пъшкане.
Неандерталците така ли поздравяват?
Така поздравяват 13-годишните, расист такъв.
Откъде знаеш всичко това?
Как говориш с тях без преводач?
Как се научи да яздиш мамут?
И хвърляш копие?
И защо всички говорят като теб?
Научих се и тях научих.
Но тук си отскоро.
Всъщност от доста време съм тук.
От близо три години.
Какво?
Тук съм от 32 месеца. Отбелязала съм всеки ден.
- Отпечатах ръката си. - Браво, Гръмоглас.
- Какви са тези червени кръгове? - Рождените ми дни.
- Пропуснал съм рождените ти дни ли? - Спокойно.
О, боже! Вече съм по-голяма от теб.
Саф, трябва да ти кажа нещо.
Аз съм голямото дете. Вече мога да те командоря.
И преди го правеше всеки ден.
Значи аз командвам, когато мама и татко ги няма.
- Саф, мама и татко... - По-висока съм от теб.
- Саф... - Остави ме да се насладя на момента.
- Добре. - Аз съм по-голямата и по-високата.
Аз съм по-голямата и най-добрата.
Можеше сам да го издърпаш.
Пенелопи, не виждах от замръзналите сълзи в очите си.
- Превъзхождам те във всичко. - Как е досадната сестра?
Толкова щастлива не бях я виждал.
- Тук ли готвите? На палеодиета ли сте? - Какво?
Прекрасни хора. Ще ги посветя в театралното изкуство.
Ще се оправиш. Битълиг е тук.
- Да ядем? - Не.
- Ядем? - Няма да го ядем.
- Ще го спасим. - Да ядем?
Не, ще го спасим, за да живее.
И да има бъдеще.
- До скив, да? - Бъдеще.
Аз съм върхът.
Кой е най-големият досадник в семейството ти?
Някой от вас двамата, нали?
Ти какво зяпаш? Чупката.
Ти се чупи. Ти чупката.
Не, обирай си крушите и чупката.
Чупката.
Тя ще остане тук, нали?
Ще се срещнем с вожда.
Той е главният, нещо като премиера на пещерняците.
- Как си, Саф? - Бива, а ти?
Това е брат ми, за когото ви разправях.
Кевин?
Да.
Не говоря така. Не знам защо си го мислят.
Аз не... нъл тъй?
- Ще пукна от смях. - ЩПС, да.
Казала си на всички тук, че съм скучен?
Поне те споменавах.
А това са странниците, с които пътува.
- Странници? - Да, за нас става дума.
Саф, довела си ни странници, нъл тъй?
- Да? - Да, сори.
Ще вземем момичето с нас.
- Вземате Саф? - Сигурно ще ви олекне.
Не, не е ЩПС. Саф вече е с нас. Нъл тъй?
Тя ми е сестра.
Тя е моя сестра.
Моя сестра.
Трябва да се видя с нашите.
Нуждаем се от Саф. Тя е легенда, нъл тъй?
Легенда Саф.
- Саф е легенда. - Легенда.
Аз съм легенда, както виждаш.
- По какъв начин? - По всякакъв.
Забавна съм, научих ги да се шегуват.
Изобретих стола.
Гледай, готин стол, да? С череп е.
ВСЖ.
Веднъж се живее.
ВСЖ.
- Изнася представление. - Тръгна към теб.
Страшен е.
Да, печен е.
- Приемам предизвикателството. - Какво? Не съм...
НДЛ, прие.
- Казва: "Няма да лъжа, прие". - Мислех, че аз казвам "здрасти".
Смята, че си заплаха за него, защото си водач.
За тях е важно, държат на патриархата.
Да, но не съм водач.
Да, но си.
- Но си. - Да, разбрах го.
Но ние гласуваме.
Водач си, това е положението, нъл тъй?
Не съм водачът.
Ти си водачът.
- Не те харесва. - Усещам.
Да, ти си водачът.
Стига вече.
Не е краят. Да?
- Трябва да вървим. - До скив.
Добре.
Не е краят!
Двурог, ще ти наместим крака, малко ще боли.
Тук имам всичко необходимо.
Само се отпусни, няма нищо страшно.
Готов ли си?
Не си ли готов? Добре.
Аз бях готов, но щом ти не си, добре. Може и после.
Да, ще действаме по-късно, когато той е готов.
- Ядем сега. - Не.
- А сега? - Няма да го ядем.
- Ам-ам. - Вървете си.
Кретен.
- Саскуоч. - Сафрон.
Да, какво имаше предвид вождът под "предизвикателство"?
- Сигурно е физическо предизвикателство. - Какво?
Понеже искате да ме отведете, сигурно ръкопашен бой или борба със звяр.
- Хвърляне в замръзнало езеро. - Какво?
- Издръжливост на бой с тояга. - Какво? Не, тръгваме си.
- Съгласен. - Навън ще умрете.
- Да, няма да оцелеем. - Съгласен съм.
Тези кожи ще ви трябват, защото застудява нощем.
Само нощем? Постоянно е студено.
Това е епохата на леда и студа, не на топлината и уюта.
- Прекрасно. - Смърдят.
Какъв ти е проблемът?
- Не те харесва, защото не те познава. - И аз - него, защото го познавам.
- Какво е това? - Да ти топли.
Да ми топли?
Сори.
- Но аз се грижех за двурога. - Не е еднорог.
- За нас - е. - За нас, Кевин, е вълшебен.
- Не е. - Млъквай.
- Саф. - Кевин, млъкни!
Метни го от скала.
Не! Но благодаря за предложението, Кресльо.
Не, пари, не помниш ли?
- Гори. - Нали?
Да, гори.
- Казах ти да не пипаш. - Сори.
Всичко ще е наред.
Ще ти оправим крака.
И отново ще ходиш.
Загубихме Сюзан и Джуди.
Няма да загубим и теб, приятелче.
Саф, трябва да ти кажа нещо.
Трудно ще ми е.
Чакай. Главният дойде.
Леле, този дойде.
- Онзи от пещерата. - Да, познах го.
Гледа те.
- Не знам какво направих. - Нищо не си направила.
- Благодаря. - Въздействаш особено на хора и животни.
- Какво значи това? - Виж, втренчил се е в теб.
Будалкаш ли ме?
- Моля? - Будалкаш ли ме?
Какво значи това?
- Мисли, че го будалкаш. - И какво значи това?
Според мен си мисли, че го изкарваш будала.
- Какво значи това? - Правиш го на глупак.
Будалкаш ме, нъл тъй?
- Будалкаш ме, нъл тъй? - Не. Нъл тъй?
Ама че конфузно, как да се измъкна?
Саф, трябва да ти кажа нещо важно.
Не те подигравам.
Ще може ли насаме?
- Да. - Кевин, не ме оставяй със... Добре.
Саф, за мама и татко става дума.
Мъчно ми е за тях, а на теб?
Едва ли колкото на мен, скоро си ги виждал.
Но ти е мъчно за тях, нали?
- Какво е това? - Ето ги мама и татко.
Това са въглени.
- Знам, нещата са зле. - Зле? Какво е станало с тях?
Демон ги превърна във въглени.
Демон? Какво?
Ти ли си виновен?
И аз това се питам.
- Мъртви ли са? - Да.
Но имаме карта, с която пътуваме във времето.
- Ако уцелим портала, може да... - Да намерим демона и да го сритаме.
Демонът е жена, сексистка такава.
Не, ако се върнем, ще предотвратим това.
Тази демонка със святкащи оранжеви очи и чорлава коса ли е?
Ти си я виждала? У дома ли?
Не, ненормалницата ме дебнеше в гората.
Отблъскваща гад.
- Грозотия е. - Същата.
Ако се появи сега, ще й разкажа играта.
Тя е силна.
Ще си взема копието и ще я погнем с Кага, Месарката и Скарлет.
Знам ги от училище. Ще я цапардосам и осакатя.
Тя е демон, Саф.
Опитвам се да се върна при мама и татко, откакто стана това, но не знам как.
Не знам къде да отида, в кое време. Дори не знам дали е възможно.
За малко да се откажа.
Е, аз се отказах, Кевин.
Не можах да намеря изход от тук.
Търсих, търсих и накрая се отказах. Заех се с оцеляването си.
Но ето че се намерихме. Ще се измъкнем заедно, нали?
Да.
- Нали? - Да.
Няма да се предаваме.
Погледни странните си дружки.
Може би ето така.
Или ето така.
Аз съм лейди Капулети. "Лягай и почивай."
А сега - Жулиета. Месарке, ти ще я играеш.
Приличат на осъдени похитители, облечени като циркаджии.
Той няма да се откаже, докато не вдигне двурога на крака.
А този няма да миряса, докато не ги направи актьори.
А онези там не знам какво правят.
Здравата ме избудалка, нъл тъй?
Но те не се отказват. Ние също.
Утре ще търсим портала, или каквото е,
и ще спасим мама и татко.
Да!
Не се отказваме.
Като дружината ти.
Не мога, нямам медицинска подготовка.
Отказвам се, двурогчо.
- Жив съм. - Мъртъв си.
Не, Жулиета в пиесата е мъртва, а аз съм жив, това е актьорска игра.
- Мъртъв си! - Не схващате.
- Мъртъв! - Отказвам се.
- Край. - Будалкаш ме.
- Шифон. - Подиграваш ми се.
- О, не, пак се заядоха. - Подиграваш ли ми се?
Водете я на предизвикателството.
Не!
Пенеполи приема предизвикателството, щом иска да вземе Саф, да?
Избирай, да?
Избери си предизвикателство, иначе няма да мога да тръгна с вас.
Или с Кага ще се биете с ръце...
А тя е като скала.
Сигурно ще те премаже.
Ще те премажа, нъл тъй?
Кага!
Или тръгни по Пътеката на страха.
Каква е тази пътека? Звучи страшно.
Трябва да вървиш до онази скала и обратно, и то сама.
Какви са опасностите?
По-рано днес хвърлих пакет ментови дражета
на пещерен лъв и той май още броди наоколо.
Чупката.
- Добре. - Започвай.
Ама че тъмница.
Това нещо не ми помага особено.
Тя ще се справи ли?
Ако може да се бори със зверове.
Студено ми е, Уиджит.
Замръзвам, приятелю.
И аз замръзвам, Битълиг.
Този козяк не ми е по мярка, нали?
Не ти е.
Слушай сега, има начин да се сдобием с още кожа.
Наистина ли? Как?
Не.
Мислите, че ще ме уплашите, точно мен, първобитната.
Ръмжите ми, но и аз мога да ръмжа.
Това се чу от мен, нали?
Къде съм?
Не знам.
Стъпки. Там и там.
Аз съм водачка, и още как!
Това беше сняг. Всичко е наред.
Ето, не ме е страх от Пътеката на страха.
Аз съм Огнена стихия. Не знам що е страх, дори не му знам името.
Сигурно се казва Страх.
- Не мога. Обичам този носогор. - Знам, приятелю.
Погледнах го в очите, Уиджит.
Обичам го, не мога.
Изборът е - или звярът, или ние.
Онези космати мъже и жени са калени, обитават планината.
Не съм пригоден за това.
Погледни Алто.
Май му е време.
- За какво му е време? - Не ме карай да го изричам.
Пак ще надникна.
Виждам края.
Очите на смъртта.
Той ме гледа.
Аз много съжалявам,
че хвърлих пакетче ментови дражета
по главата ти.
Наистина съжалявам.
Моля те да ми простиш.
Може ли само да...
Само ще...
Добре, готово. Сбогом!
Очите на смъртта, очите на смъртта.
Не можа, а?
Не можах.
Да си вървим, премръзнали кратунчовци.
Не, бандити във времето.
Да се омитаме веднага.
- Ще вървя отпред, по-голяма съм. - Аз съм се родил пръв.
- Аз съм по-голяма. - Зависи кой е роден пръв.
- Аз съм по-голям. - Тук съм от три години.
- В миналото сме. - Почти на 13 съм, ти си на 11.
Времето е сбъркано.
Отивам най-отпред да пазя всички.
Големите котки нападат или отпред, или в гръб.
Е, тогава отивам в средата.
Така ще виждам групата добре.
Пенопи я уважавам, нъл тъй?
Бил те уважавал, защото никой не е стигал до скалата.
- Те се страхуват. - Легенда.
Благодаря.
- Отваряш ли ми се? - Не.
- Бъзиках те, ще пукна от смях. - ЩПС.
Много смешно.
- Стани ми жена. - Какво?
Аз и ти можем да управляваме заедно.
Той си пада по теб. Ти падаш ли си по него?
Ами заета съм.
- Разбрах. - Сгодена.
Сглобена ли? Ясно.
Само че не знаем къде е той.
Но имам годеник, което значи, че съм заета.
Ревнувам. Много ревнувам, да?
- Тръгвате ли? - Трябва да спасим нашите.
- Семейство сме, нъл тъй? - Другото ми семейство.
Да видим дали можем да спасим нашите.
- Какво е станало? - Мъртви са.
- Мъртви? - Да, но ще се опитаме да ги съживим.
Да живеят отново?
Но ВСЖ.
- Веднъж се живее. - ВСЖ!
Може би два пъти се живее. ДПЖ.
ДПЖ.
Тя е мъртва.
Не, жив съм, благодаря.
- Беше актьорска игра. - Мъртъв.
Ще ми липсват тези пещерняци.
Знаеш ли какво е да си най-умният в групата?
Да.
Не яжте носогора.
- Ще ядем. - Ядем.
Не, ще се върна.
- Не го яжте, ще се върнем. - Ще се върнем?
Добре, Саф.
Стани ми жена, да?
- Да вървим, хайде. - Насам.
- Това "може би" ли е? - Чао!
О, не.
- Пенелопи, кога ще се върнем? - Никога. Защо?
- Да лекувам звяра. - Да видя моите хора.
- Тези тук ли? - Да ви разкажа ли за ледената епоха?
Не!
ПО ГЕРОИТЕ НА ТЕРИ ГИЛИАМ И МАЙКЪЛ ПЕЙЛИН
ПО ЕДНОИМЕННИЯ ФИЛМ
Превод на субтитрите Катина Николова