At vende hjem fra Vietnam var næsten lige så traumatisk som krigen selv.
I årevis talte ingen om Vietnam.
Vi var venner med et ungt par, og først efter 12 år -
- kom vores koner til at tale om, at vi begge havde været i Vietnam.
De havde ikke sagt et ord om det før. Aldrig nævnt det.
Og sådan havde hele landet det.
Det var så kontroversielt.
Det er som at leve i en familie med en alkoholikerfar.
"Shh. Det taler vi ikke om."
Det gjorde vores land med Vietnam. Det er nok først for nylig -
- at generationen efter er begyndt at spørge: "Hvad skete der?"
Det, vi har brug for i dette land, er at læge sårene -
- og lægge Vietnam bag os.
Myrderierne i denne tragiske krig må få en ende.
General Westmorelands strategi giver resultater.
Fjenden nærmer sig ikke længere sejren.
På alle parametre går det bedre end forventet.
De har fortiet, hvor dybt involverede vi er i Vietnam.
Vi har øget vores støtte til styret. Vi har ikke sendt kamptropper.
Vælter man den første dominobrik, vil den sidste helt sikkert også vælte.
Hvis aggressionen lykkes i Korea, vil den brede sig til Asien og Europa.
VIETNAMKRIGEN
Viktor Frankl, som overlevede Anden Verdenskrigs dødslejre -
- skrev en bog om menneskets søgen efter mening.
"At leve er at lide. At overleve er at finde mening i lidelsen."
Og for de af os, der led på grund af Vietnam -
- har det været vores søgen lige siden.
USA's engagement i Vietnam begyndte i hemmelighed -
- og endte 30 år senere i fiasko for øjnene af hele verden.
Før krigen var forbi, var over 58.000 amerikanere døde.
Mindst 250.000 sydvietnamesiske soldater døde også under konflikten.
Samt over en million nordvietnamesiske soldater og Viet Cong-guerillaer.
To millioner civile på begge sider menes at være blevet dræbt -
- så vel som titusinder flere i nabolandene Laos og Cambodja.
For mange vietnamesere var det en brutal borgerkrig.
For andre et blodigt klimaks i en ældgammel kamp for selvstændighed.
For amerikanerne, der deltog i krigen, og for dens modstandere derhjemme -
- og for dem, der kun så klip i nyhederne -
- var Vietnamkrigen et pinefuldt årti.
Den mest splittede periode siden den amerikanske borgerkrig.
Vietnam syntes at drage alt i tvivl.
Værdier som ære og tapperhed.
Begreber som grusomhed og barmhjertighed.
Den amerikanske regerings åbenhed.
Og hvad det vil sige at være patriot.
Og de, der gennemlevede den, har aldrig kunnet slette minderne -
- og diskuterer stadig, hvad der skete. Hvorfor det hele gik så galt.
Hvis skylden var. Og om det var dét værd.
Der er gået 40 år.
Selv vi Vietnam-veteraner undgår at tale om krigen.
Folk synger om sejr, om befrielse. De tager fejl.
Det er ikke et spørgsmål om, hvem der vandt og tabte.
I en krig vinder eller taber ingen.
Der er kun ødelæggelse.
Kun de, der aldrig har kæmpet, taler gerne om, hvem der vandt og tabte.
AFSNIT ET DÉJÀ VU
Franskmændene besatte vores land midt i det 19. århundrede.
Invasionen var blodig og grusom.
Den franske erobring af Indokina begyndte med et angreb -
- på den gamle vietnamesiske havneby Danang i 1858.
Det tog 50 år at underlægge sig hele regionen, Laos og Cambodja -
- samt det 1900 km lange område, der skulle få navnet Vietnam.
Franskmændene pralede af at bringe deres civilisation til vietnameserne.
Vietnameserne havde ikke brug for fransk civilisation.
De havde brug for selvstændighed.
For franskmændene var vietnameserne inferiøre.
I Vietnam var der ingen 'égalité'.
Derfor hadede vi dem så meget.
Vietnameserne modsatte sig den franske besættelse -
- ganske som de havde kæmpet mod tidligere kinesiske invasioner.
Men enhver, der modsatte sig kolonimagten -
- risikerede landsforvisning, fængsel eller guillotinen.
I 1920'erne voksede nationalismen -
- og en generation af vietnamesiske ledere dukkede frem.
Herunder en slank, ung mand ved navn Nguyen Tat Tahn.
I løbet af sin lange karriere antog han omkring 70 pseudonymer -
- før han endte med 'Den mest oplyste'. Ho Chi Minh.
Det lykkedes Ho Chi Minh at fremstå som en mand -
- der helt helligede sig befrielsen af sit land og sit folk -
- fra fremmed overherredømme.
I et omfang, hvor han ofrede sin egen tilværelse -
- og afstod fra at stifte familie.
For os vietnamesere er det et stort offer, for man må have en familie.
Ho Chi Minh blev født i 1890 som søn af en embedsmand i det franske styre.
Han deltog i en demonstration mod franskmændenes marionetkejser -
- og blev smidt ud af skolen og begæret anholdt.
Han forlod Vietnam i 1911 og forblev i eksil i 30 år.
Han tjente som kokkedreng på en fransk luksusliner -
- og besøgte New York og Boston, hvor han var konditor på Parker House.
Han skovlede sne i London. Farvede fotografier i Paris.
Der meldte Ho Chi Minh sig ind i det franske socialistparti.
Men da han opdagede Lenins skrifter, blev han kommunist.
Han blev inviteret til Moskva for at studere, blev sovjetisk agent -
- og blev kritiseret for at være mere nationalist end kommunist.
Han blev sendt til Kina for at skabe en celle af eksilvietnamesere -
- og hjælpe med til at danne det indokinesiske kommunistparti.
Hele vejen igennem var han "anspændt og dirrende", huskede en ven -
- "kun med tanke for ét: Sit land, Vietnam."
I 1940 var en stor del af verden i krig.
Tyskland havde besat det meste af Vesteuropa, herunder Frankrig.
Japan truede mange af de europæiske kolonier i Asien -
- og besatte Vietnam, hvor de lod det franske Vichy-styre -
- bevare kontrollen med sin koloni.
Tiden var inde, sagde Ho, til at samle patrioter af alle slags -
- bønder, arbejdere, handlende og soldater -
- for at besejre japanerne og franskmændene.
I februar 1941, efter tre årtier udenlands -
- sneg Ho Chi Minh sig over grænsen fra Kina ind i Vietnam -
- og opslog hovedkvarter nær den afsidesliggende landsby Pac Bo.
I en kalkstensgrotte i et bjerg, han opkaldte efter Karl Marx -
- med udsigt over et vandløb, han opkaldte efter sin helt, Lenin.
Der grundlagde han en revolutionær bevægelse -
- Det Vietnamesiske Uafhængighedsforbund, Viet Minh.
Alle ville tilslutte sig Viet Minh for at kæmpe.
De fleste vidste ikke, at Viet Minh var en kommunistisk organisation.
Til at lede revolutionens kamptropper indkaldte Ho Vo Nguyen Giap -
- en tidligere historielærer for Hanois overklassebørn.
Giap blev tidligt kommunist og nærede et livslangt had til franskmændene -
- der voksede, da hans kone døde i et fransk fængsel.
Inspireret af Napoleon, Lawrence af Arabien og Mao Zedong -
- havde Giap udviklet en markant militærstrategi -
- der anvendte guerillataktik, indtil et regulært angreb kunne indledes.
I den uafhængighedskamp, han forventede ville komme -
- ville Giaps hær "være alle vegne og ingen steder".
Vietnameserne tyede til guerillakrig, fordi vi var et lille land -
- og det var en måde, hvorpå den svage kunne bekæmpe den stærke.
"Kæmp ikke, medmindre du er sikker på at kunne vinde."
Og "Overraskelse er et vigtigt element."
"Vælg selv din kamp."
Den dag anførte jeg 26 mand ud af 45.
Vi var altid i undertal, og især denne dag.
Og pludselig sagde den forreste mand i kolonnen: "VC på stien!"
Før jeg fik fordøjet det, faldt han om, skudt gennem brystet.
Og et meget veltilrettelagt baghold brød løs.
Jeg vidste, jeg havde mistet en masse folk. Jeg bad til Gud:
"Hvis du ønsker flere fra min deling, så tag mig. Ikke flere af mine folk."
Straks efter blev jeg rædselsslagen:
"Kors i røven! Kan jeg trække den bøn tilbage?"
I foråret 1945, over tre år efter japanernes angreb på Pearl Harbor -
- søgte USA efter allierede bag linjerne i Vietnam.
Amerikanerne håbede at kunne underminere de japanske styrker der.
Og de blev kontaktet af Ho Chi Minh.
Man besluttede at kaste en OSS-gruppe ned -
- for at mødes med Viet Minh-ledelsen.
Paul Hoagland, gruppens læge -
- fik som det første besked på at tilse deres alvorligt syge leder.
Han blev ført til en hytte -
- hvor en skægget, tynd mand lå på et leje af strå -
- dødsens syg. Og det var Ho Chi Minh.
OSS, førkrigstidens CIA -
- forsynede Hos pjaltede guerillaer med våben -
- og måbede over, hvor hurtigt de lærte at håndtere dem.
Ho Chi Minh kaldte sine følgere 'Den Viet-amerikanske Hær' -
- og priste USA som en forkæmper for demokratiet -
- der ville bistå dem med at afslutte kolonistyret.
Vi så amerikanerne komme.
Og når vi kiggede på amerikanerne, opfattede vi dem som frie mænd -
- der ville befri folket. De havde jo befriet Europa.
Da en atombombe tilintetgjorde Hiroshima -
- og en anden tre dage efter Nagasaki -
- syntes Japans overgivelse umiddelbart forestående.
Ho opfordrede alle vietnamesere til at tilbageerobre deres land -
- før De Frie Franske kunne retablere deres gamle koloniherredømme.
Det gjorde de. I byer landet over.
Den 2. september 1945, den dag, japanerne officielt overgav sig -
- tog hundredtusinder af vietnamesere til Ba Dinh-pladsen i Hanoi -
- for for første gang at se Viet Minhs mystiske leder -
- og høre ham proklamere Vietnams selvstændighed.
Flankeret af en OSS-officer indledte Ho med Thomas Jeffersons ord:
"Alle mennesker er skabt lige."
"De har af deres Skaber fået visse umistelige rettigheder."
"Heriblandt retten til liv, frihed og stræben efter lykke."
Alle vietnamesere, ikke kun jeg -
- følte, at fra nu af ville Vietnam blive selvstændigt.
Frit, forenet, fuldstændig trygt -
- og officielt navngivet på verdenskortet. Alle var så stolte.
Ho Chi Minh håbede på USA's støtte til Vietnams ønske om selvstændighed.
Ikke ved at intervenere, men ved at støtte selvstændighedsbevægelsen.
Præsident Roosevelt havde lovet en efterkrigsverden -
- der ville respektere alle folks rettigheder.
Men nu var Roosevelt død, og hans efterfølger, Harry Truman -
- havde arvet en ganske anden verden.
Den sejrrige alliance med Sovjetunionen var kollapset.
Sovjet havde besat de østeuropæiske lande, de havde erobret -
- og satsede på indflydelse i Iran, Tyrkiet og Middelhavsområdet.
En ny kold krig var begyndt.
Frankrigs præsident, de Gaulle, advarede om -
- at hvis USA insisterede på selvstændighed for kolonierne -
- kunne Frankrig blive nødt til at "tilslutte sig den russiske sfære".
USA måtte på ingen måde underminere det franske imperium -
- herunder Vietnam.
Der var næsten ingen amerikanere i Vietnam.
Nogle få diplomater og rådgivere og enkelte forretningsfolk.
Næsten ingen her i landet vidste, hvor Vietnam lå.
George Wickes var en af syv OSS-udsendinge i Saigon -
- den største by i syd. USA var officielt neutral -
- og håbede, at Frankrig og Viet Minh kunne nå frem til en fredelig løsning.
Men i efteråret 1945 ankom friske franske tropper til Saigon.
De tog hurtigt kontrollen med byen for at genbesætte hele landet.
Ho Chi Minh håbede på selvstændighed uden en krig med Frankrig.
Og han håbede stadig, at USA ville gribe ind.
Han ville ikke bekæmpe Frankrig som en fjende af USA.
Og jeg så faktisk de breve, han skrev til præsident Truman -
- hvor der stod, at "vi har samme værdier som jer".
De breve så jeg i CIA's arkiver.
De var aldrig nået frem til præsident Truman.
I juni 1946 returnerede Ho Chi Minh til Paris i et forgæves forsøg -
- på at få franskmændene til at holde et tidligere løfte om øget autonomi.
Mens Ho var væk, konsoliderede Giap kommunisternes greb om revolutionen.
Han udrensede nådesløst medlemmer af rivaliserende partier -
- og folk, han kaldte 'reaktionære sabotører'.
Godsejere og pengeudlånere, trotskister og katolikker.
Mænd og kvinder, der blev anklaget for at være kollaboratører.
Hundreder blev skudt, druknet eller levende begravet.
Jeg så, at Viet Minh dræbte deres landsmænd.
De kæmpede ikke for vietnameserne. Kun for den internationale kommunisme.
Den 19. december 1946 efter måneders øget spænding -
- brød kampe ud mellem Viet Minh og franskmændene.
Viet Minh kunne ikke hamle op med den franske ildkraft.
Ho, Giap og deres kammerater fortrak fra byen -
- og vendte tilbage til deres højborg i bjergene mod nord.
"De, der har geværer, skal bruge dem," sagde Ho i en radiotale -
- hvor han opfordrede til guerillakrig.
"De, der har sværd, skal bruge sværd."
"De, der ingen sværd har, skal bruge spader eller stokke."
Der var en dyb følelse af pligt til at kæmpe for vores land.
Jeg husker det som en lykkelig og smuk tid.
Vi sang, selv når vi gik i kamp. Meget romantiske sange.
Men det land, Ho Chi Minh håbede at forene, var i sig selv dybt splittet.
Familier blev opløst.
Duong Van Mais far var viceguvernør i en provins øst for Hanoi -
- søn og sønnesøn af mandariner, der havde tjent franskmændene.
Trods faderens stilling følte hendes søster sig kaldet til at følge Ho.
Min ældste søster, Thang, var gift med en mand med sympati for Viet Minh.
Så min søster og hendes mand vandrede hele vejen op fra Hanoi -
- for at tilslutte sig modstandsbevægelsen.
Så Vietnamkrigen var en borgerkrig helt ned på familieniveau.
FRANKRIG TRÆNGER SIG IND PÅ INDOKINA!
Frankrig sendte tropper i tusindvis til Vietnam.
Franskmænd, europæiske lejesoldater -
- og tropper fra Marokko, Algeriet, Tunesien og Senegal -
- som kæmpede side om side med en hær af cambodjanere, laoter -
- og antikommunistiske vietnamesere.
De franske styrker fik besat de fleste store byer og provinshovedstæder -
- og oprettede hundreder af isolerede forposter.
Viet Minh sprængte veje, broer og jernbaner -
- lokkede franske patruljer i baghold -
- og forsvandt så.
Franske soldater hævnede sig på de nærmeste landsbyer, brændte huse -
- voldtog kvinder og dræbte mænd, der var mistænkt for at bistå Viet Minh.
I 1948 kom franskmændene til min landsby med kampvogne -
- og brændte vores huse.
De skød mange af de vandbøfler, vi brugte til at pløje med.
Det overværede jeg som lille dreng.
Det blev ætset ind i min hukommelse.
Kommunisterne viste sig lige så skånselsløse som franskmændene.
"Hellere dræbe mulige uskyldige," sagde en kommandør -
- "end lade en skyldig slippe."
Og de gik efter alle med forbindelse til franskmændene.
Jeg så Viet Minh -
- pågribe vietnamesere, der tjente i den franske hær.
De klædte dem af -
- og dræbte dem på grusomste vis ved at begrave dem levende.
De ville ikke spilde en kugle på de mennesker.
Vi levede under de to undertrykkere.
De franske tab voksede støt.
"Nogle dage er vi så mismodige, at vi bare vil give op" -
- skrev en fransk soldat hjem.
"Konvojer bliver angrebet, veje lukket, ildkampe hver nat."
"Ligegyldigheden derhjemme."
Mens jeg var der, fik jeg mulighed for at ringe til min mor.
Jeg fortalte, hvad der skete, og at hun ikke skulle tro på medierne -
- for vi var ved at tabe krigen.
Jeg sagde: "Du ser mig nok ikke igen, for alle i min enhed dør omkring mig."
Min mor sagde: "Nej, du vender hjem. Jeg taler dagligt med Gud."
"Og du er noget særligt. Du vender hjem."
Jeg sagde: "Alles mødre tror, de er noget særligt."
"Jeg kommer stumper af særlige mennesker i ligposer."
Præsident Trumans meddelelse om, at Rusland har atombomben -
- gør hele verden urolig.
Vi var meget bevidste om, at der var en kold krig i gang -
- at vi havde en fjende, og at det var Sovjetunionen.
USA og Sovjetunionen stod ved hver sin pol.
Det var en slags manikæisk dynamik med ondt og godt.
Og vi var gode, og de andre var onde. Moralsk var det helt utvetydigt.
Få uger efter, at Rusland blev en atommagt, kom der mere rystende nyt.
Kommunistiske styrker under Mao Zedong tog magten i Kina.
Kommunistiske oprør var også i gang i de britiske kolonier Burma og Malaya.
I januar 1950 anerkendte Mao formelt Ho Chi Minhs oprør -
- og indvilgede i at bistå med det ønskede udstyr og træning.
Sovjet anerkendte også Viet Minh og tilbød også hjælp.
Præsident Truman, som af sine politiske modstandere blev beskyldt -
- for at have tabt Kina og lade kommunismen brede sig -
- godkendte et stort hjælpeprogram til franskmændene i Vietnam.
USA var ikke længere neutralt.
I juli, en måned efter Nordkoreas invasion af Sydkorea -
- sendte Truman i stilhed transportfly og en skibsladning jeeps til Vietnam.
35 militærrådgivere tog med for at vejlede i brugen af dem.
Ingen, heller ikke på ambassaden, talte et ord vietnamesisk.
Men USA var nu officielt i Vietnam.
I efteråret 1951 spiste et ungt kongresmedlem, John F. Kennedy -
- på Hotel Majestics øverste etage med udsigt over Saigon.
Under middagen hørtes kanonild hen over Saigonfloden.
Franske ledere forsikrede Kennedy om, at med mere amerikansk støtte -
- ville de genvinde magten.
Men Kennedy tilbragte to timer med Seymour Topping, en garvet reporter -
- som gav ham en noget anden version. At franskmændene var ved at tabe -
- og mange vietnamesere, der havde beundret amerikanerne -
- foragtede dem nu, fordi de støttede Frankrig.
Kennedy troede reporteren. Kunne USA ikke overbevise vietnameserne om -
- at man var lige så meget imod uretfærdighed som kommunisme -
- sagde han efterfølgende, var det nuværende forsøg dømt til fiasko.
I 1952 blev general Dwight Eisenhower valgt til præsident -
- til dels fordi han lovede at gøre op med kommunismen.
Det år betalte amerikanske skatteydere over 30% af regningen -
- for franskmændenes krig i Vietnam.
I løbet af to år steg det tal til næsten 80%.
Her er Indokina. Hvis Indokina falder -
- står Thailand i en næsten umulig situation.
Det samme gælder Malaya med dets gummi og tin.
Hvad krigen i Indokina angår, kan jeg sige -
- at jeg var der, tæt på slagmarken, og det er en blodig og forbitret krig.
I 1953 havde franskmændene kæmpet i syv år.
De havde mistet over 100.000 mand uden at pacificere landdistrikterne.
Seks øverstkommanderende var kommet og gået.
Den syvende, general Henri Lavarre, forsikrede alligevel sine landsmænd -
- at sejren var nær. "Nu kan vi tydeligt se den," sagde han.
"Som lyset for enden af tunnellen."
Imens var mange franskmænd rystede over rapporter om fransk brutalitet -
- og brugen af napalm, geleret benzin -
- der brændte skove, huse og mennesker.
Da franske tropper vendte hjem til Marseille -
- kastede havnearbejdere sten efter dem.
Parisiske venstreorienterede døbte krigen 'la Sale Guerre' -
- 'Den beskidte krig'.
Kameraet viste et nærbillede over skulderen på en militsmand -
- som har fat i en knægt og tæver ham.
Der indså jeg, at alle, der kerede sig om USA -
- blev sendt om på den anden side af kloden for at jage spøgelser -
- mens mit land gik i stykker.
Jeg så en, der lignede min far, tæve en, der lignede mig.
Hvis side skulle jeg være på?
I juli 1953 endte Koreakrigen med en aftale på den delte halvø.
Amerikanske politikere så det som tegn på, at kommunismen kunne opdæmmes.
Det efterår åbnede franskmændene for drøftelser -
- om at afslutte kampene i Vietnam. Ho Chi Minh indvilgede i et møde.
Men før forhandlingerne i Genève -
- forsøgte begge parter at forbedre deres udgangspunkt.
General Lavarre etablerede en base i en dal i det nordvestlige Vietnam -
- Dien-Bien-Phu, hvor han håbede at lokke Viet Minh til et afgørende slag.
Lavarre var sikker på, at den franske ildkraft ville knuse ethvert angreb.
Han var ikke bekymret over de skovklædte bjerge -
- rundt om hans 11.000 mænd, der havde gravet sig ned i dalen.
Artillerichefen var så sejrssikker, at han klagede:
"Jeg har flere kanoner, end jeg behøver."
General Giap så sin chance.
"Vi besluttede for enhver pris -
- at udslette hele fjendens styrke ved Dien-Bien-Phu," huskede han siden.
Dertil udførte han en af militærhistoriens største bedrifter -
- som siden skulle blive hyldet i årtiers propaganda.
En kvart million civile, næsten halvdelen kvinder -
- flyttede alt fornødent til en belejring, fra sække med ris -
- til adskilte kanoner, til fods gennem junglen.
Giap omringede dalen med 50.000 soldater og 200 kanoner -
- gravet ned og så godt camoufleret, at de ikke kunne ses fra luften.
Den 13. marts 1954 begyndte Viet Minh-artilleriet -
- at lade 50 granater i minuttet regne ned over de franske tropper.
Landingsbanen blev ødelagt.
De belejrede tropper kunne kun forsynes ved nedkastninger.
Den franske artillerichef, der havde undervurderet fjenden, begik selvmord.
Den franske regering tiggede Eisenhower om at gribe ind.
Han nægtede at handle uden europæisk støtte. Storbritannien afviste.
Og Kongressen ville ikke gå med til en unilateral aktion.
Kommunisterne kan hævde, at de kæmper for selvstændighed -
- og Frankrig synes at ville opretholde koloniherredømmet.
Så før USA gør noget som helst -
- må folket skænkes selvstændighed. Folket må støtte kampen.
Præsidenten havde i hemmelighed sendt flere amerikanske transportfly.
De var malet anonyme og blev fløjet af civile piloter -
- for at forsyne de desperate franske tropper ved Dien-Bien-Phu.
Alle var klar over, at Vietnam ikke betød alverden i sig selv.
Men man troede, også jeg, at hvis vi mistede det -
- ville resten af Asien falde for kommunismen.
Om eftermiddagen den 7. maj 1954, efter 55 dages belejring -
- overgav de udmattede franske styrker ved Dien-Bien-Phu sig.
De havde mistet 8000 mænd. Dræbt, såret eller savnet.
General Giap havde mistet tre gange så mange, men vundet en stor sejr.
Halvdelen af vores land blev befriet med sejren ved Dien-Bien-Phu.
Vi eliminerede et helt fransk armékorps.
Sejren gav os en tro på, at vi var i stand til at sejre.
Vi burde have set det som enden på kolonitiden i Sydøstasien.
Men i stedet så vi det i koldkrigs-sammenhæng -
- og som et nederlag for den frie verden, relateret til Kinas fremmarch.
Det var en total fejllæsning af en afgørende begivenhed -
- som kostede os dyrt.
Dagen efter Dien-Bien-Phus fald tog diplomater fra ni lande til Genève -
- for at afgøre Vietnams fremtid.
Trods sejren kunne Ho Chi Minh og Giap ikke fortsætte kampen -
- uden yderligere støtte fra Kina og Sovjetunionen.
Begge Ho Chi Minhs protektorer gik ind for en forhandlingsløsning.
Ho var nødt til at give efter.
I sidste ende blev ingen tilfredse.
Vietnam skulle midlertidigt deles ved 17. breddegrad.
De 130.000 franskledede tropper i nord skulle trække sig sydpå -
- og 50-90.000 Viet Minh'er skulle omgrupperes nordpå.
De to dele skulle adskilles af en demilitariseret zone -
- indtil der kunne afholdes valg for at genforene Nord- og Sydvietnam.
Et valg, alle vidste, Ho Chi Minh ville vinde.
Jeg tog nordpå for at træne for en dag at kunne befri syden.
Men jeg havde aldrig troet, at krigen ville blive så barsk.
Den var ufattelig voldelig.
USA håbede at støtte dannelsen af en legitim regering i syd.
Den blev nu ledet af Ngo Dinh Diem.
Han var både katolik og kongfuzianer i et mestendels buddhistisk land -
- og en ungkarl, der levede i cølibat og havde villet være præst.
For os begyndte krigen for alvor, da vi blev partner med -
- eller rettere offer for præsident Diem.
Vi skulle bistå ham med at gøre Sydvietnam til et demokrati.
Det sagde han, han ville. Og vi troede på ham.
Som Ho Chi Minh var Diem en garvet politiker -
- hvis afsky for franskmænd kun blev overgået af hadet til kommunisterne -
- der havde fængslet ham og begravet hans ældste bror og nevø levende.
Diem var stram, diktatorisk, mistroisk over for andre end sin familie -
- og viste sig snu, rådsnar og dygtig til at udnytte modstanderes svagheder.
Da Diems styrker vandt et to dage langt slag i Saigons gader -
- mod et fransk forbrydersyndikat, trak Frankrig sig ud af Sydvietnam -
- efter næsten et århundredes besættelse.
Diem blev vildt populær som symbol på den nationalistiske sag i Syd.
Han fik franskmændene helt ud af Vietnam -
- hvor Ho Chi Minh kun havde fået dem ud af den nordlige halvdel.
Diem udskrev en folkeafstemning i Syd.
CIA advarede ham mod at fuske for meget med stemmerne.
Men da stemmerne blev talt op, hævdede Diem at have fået 98,2%.
Den 26. oktober 1955 stod Ngo Dinh Diem frem som den første præsident -
- i den nye republik Vietnam.
Genforeningsafstemningen, der var aftalt i Genève, blev aldrig afholdt.
Han blev vores allierede, eller snarere vores herre -
- fordi målet, at stoppe kommunismen i Syd, var så stærkt -
- at vi ikke kunne lade ham tabe.
Så Diem begyndte at hundse med os. Og det var en typisk situation.
Man har brug for enhver fælle, der er vigtig for ens udenrigspolitik.
Det fanger de omgående. Og så logrer halen med hunden.
I Nordvietnam var Ho Chi Minh fokuseret på at genopbygge sit land -
- som lå i ruiner efter over et årtis krig.
Kommunisterne indførte brutale jordreformer inspireret af Kina -
- med en skånselsløshed, der kostede tusinder livet.
Ikke kun jordbesiddere, der havde været på fransk side -
- men også landsbyboere, der havde kæmpet med Viet Minh.
Ho Chi Minh var stadig fast besluttet på at genforene Vietnam -
- men han anbefalede kammeraterne i Syd at agitere uden vold.
Budskabet lød hult for de sydlige revolutionære -
- der kæmpede for at overleve under Diems stadigt barskere styre.
Diem havde fængslet titusinder af borgere uden rettergang -
- og beordret hundreder henrettet.
Nu tog kommunisterne sagen i egne hænder -
- og angreb sydvietnamesiske embedsfolk.
Vi havde ingen geværer, så vi brugte macheter til at dræbe tyrannerne.
Under oprøret dræbte vi en sikkerhedsofficer ved navn Soc.
Vi var tolv, der samledes med macheter.
Han løb ud og faldt om i rismarken. Vi hakkede ham til døde.
Så fortalte vi folk, at enhver, der kom til Socs begravelse -
- ville blive dræbt.
Ingen turde komme.
Mens volden i Sydvietnam tog til, dukkede nye ledere frem i Hanoi.
Ho Chi Minh forblev revolutionens ansigt udadtil -
- men delte nu magten med mænd, der var utålmodige med hans varsomhed.
Mænd, amerikanerne næsten intet vidste om.
Den væsentligste var en tømrersøn fra Quang Tri-provinsen i syd -
- ved navn Le Duan.
Han havde været medstifter af det indokinesiske kommunistparti -
- siddet næsten ti år i fransk fængsel -
- og vist sig som en snu politiker under sin opstigen til partisekretær.
Jeg mødte første gang Le Duan i 1951.
Jeg var ung befalingsmand.
Jeg så, at han var meget anderledes end de andre ledere.
Han forstod viljen hos folk i Syd.
Le Duan førte den vilje med til Nord.
I 1959 havde Le Duan og hans allierede fået større indflydelse -
- i det nordvietnamesiske politbureau og begyndte at ændre dets politik.
De argumenterede for, at Hanoi skulle gøre alt -
- for at hjælpe de revolutionære i Syd til at fjerne Diem med magt.
Nordvietnameserne indtog nu en mere aggressiv holdning.
De accepterede ikke delingen af landet.
Og de ville have landet genforenet for enhver pris.
Grupper på 40-50 bevæbnede Viet Minh'er -
- begyndte at snige sig tilbage til Sydvietnam.
De fulgte junglestier i Laos' bjerge -
- som amerikanerne snart døbte 'Ho Chi Minh-stien'.
Vi må igen bevise over for en afventende verden -
- når vi nu står på en iøjnefaldende scene -
- om denne nation, der er født med sin frihed til at vælge -
- sin mangfoldighed af muligheder, sit register af alternativer -
- kan konkurrere med det kommunistiske systems målrettethed.
Den 8. november 1960 blev John F. Kennedy valgt som USA's præsident.
Hans vicepræsident var senator Lyndon Johnson.
De havde med nød og næppe slået Richard Nixon og Henry Cabot Lodge.
Seks uger efter mødtes sydvietnamesiske revolutionære -
- for at danne en organisation som afløser for Viet Minh -
- der skulle styrte Ngo Dinh Diem og fordrive hans udenlandske støtter.
I kulissen organiserede Le Duan og kommunisterne i Hanoi alt.
Den nye organisation skulle hedde 'Den Nationale Befrielsesfront', FNL.
Den væbnede del hed 'Folkets Befrielseshær' -
- men Saigon og Washington foretrak et mere nedsættende navn.
I deres øjne var de revolutionære 'kommunistiske landsforrædere' -
- 'Viet Cong'.
Vores ledere sagde: "Vi er villige til at ofre selv den sidste vietnameser."
Vi svælgede i den slags slogans.
Folket fattede ikke helt -
- at bag disse heroiske slogans -
- lå ofringen af dem selv.
Historien vil fælde dom over, om krigen var ofrene værd.
Enhver nation skal vide, hvad enten den ønsker os godt eller ondt -
- at vi vil betale enhver pris -
- bære enhver byrde -
- møde enhver modgang, støtte enhver ven -
- bekæmpe enhver fjende, for at sikre frihedens overlevelse og trivsel.
Danske tekster: Jesper Dannow - Subline