ПОСЛЕДНАТА ОТ ФОРМЛИНГИТЕ
Историята ми започва отдавна.
Преди дългата зима.
Когато кралството ни още тънеше в зеленина.
Във времето...
Преди да изгубя всичко.
Ние живеехме и работихме в горите.
Ние бяхме формлинги и живеехме в мир.
В края на деня се връщахме в селото си.
То се намираше дълбоко в гората и беше красиво.
Това беше моят дом.
Но ние с брат ми все още не бяхме открили животинските си форми.
И аз се притеснявах, макар че не си го признавах.
Какво има? Още ли се притесняваш?
Не.
Виждам го в очите ти.
Нищо не мога да направя.
А ако никога не открия животинската си форма?
Изборът е след седмица. Може би не съм готова.
Готова си.
Хората с чисто сърце откриват формата си.
Не всички.
Това се случи много отдавна и само веднъж.
И двамата ще открием животинските си форми.
Ще тичаме в гората по цял ден. Ще видиш.
Седмицата мина, но не и притеснението ми.
Тъкмо навреме за поредния Избор.
Каква жестока, варварска традиция.
Какво ще правите с тези невинни деца, ако те не открият животинската си форма?
Ще ги изгоните ли? Както направихте с мен?
Не сме те изгонили, Векс.
Ти сам поиска да си тръгнеш.
Лъжи.
Когато не открих формата си, вие се обърнахте срещу мен.
Всички.
Подигравахте ми се и шепнехте зад гърба ми.
Векс Жалкия.
Векс Опозорения.
Векс Безформения.
Сега говори страхът ти.
Ти не вярваш на света, Векс.
Във всичко виждаш само най-лошото, дори ако го няма.
Много години живях с вашето предателство. Години на омраза и самота в Пустошта,
но сега разбрах,
че с твоята власт е свършено.
По време на пътуванията си открих сила, която е по-мощна от вашите способности.
Стихийна сила.
Преклонете се пред мен по своя воля
или когато се върна, ще го направите насила.
При всички случаи, аз ще заема полагащото ми се място.
Изборът е ваш.
Ти си глупак, Векс.
Ние не се страхуваме от заплахите ти.
Ще съжалявате за това.
Векс отново се върна в горите. А ние продължихме с Избора.
Но аз бях неспокойна.
Аз и Катару отидохме в пустошта, без да знаем какво ще стане.
Връщането на Векс беше лоша поличба.
Изборът трябва да мине в тишина, затова не говорехме.
Ние чакахме.
Не знаехме какво чакаме.
Знак, видение...
Нещо, което да ни покаже нашите форми.
Всеки ден отивахме по-дълбоко в непознатите земи.
Колкото по-далече отивахме,
толкова повече се притеснявах, че няма да открия формата си
и че ще стана зла и отчаяна като Векс Безформения.
Но тогава...
Акита.
Катару.
Акита.
Успяхме. Нали ти казах, че ще открием формите си?
Трябваше да позная, че ще си мечка. Отива ти.
Защото съм силен ли?
Защото си винаги гладен и спиш по половин година.
Ами ти? Ти си вълк.
Хитра и умна.
С големи зъби.
Хайде. Какво чакаме? Да видим дали ще ме настигнеш!
Нямам търпение да покажа на останалите. - Ти върви. Аз ще потичам още.
Сега си неуморна като вълк.
До скоро, сестро.
Не!
Катару!
Катару, бягай!
Моля те.
Не. Катару.
Катару!
Тръгнах си от селото, без да поглеждам назад.
Няма да се върна там,
докато Векс и Леденият император не получат каквото са заслужили.
Нямах представа.
Сега знаеш.
Императорът е пленил моя приятел Зейн. Аз ще го спася.
Значи ти и аз имаме една и съща цел.
Не е така. Ти искаш да спасиш приятеля си.
А аз искам да отмъстя.
Превод на субтитрите: Денис Шепелев