DEN SISTE FORMLING
Historien min skjedde for lenge siden, før vinteren.
En tid da riket fortsatt var frodig og grønt.
En tid...
...før jeg mistet alt.
Vi levde og jobbet i skogen sammen.
Formlingene levde i fred.
På slutten av dagen dro vi hjem igjen.
Det var et vakkert sted dypt i skogen.
Det var mitt hjem.
Men broren min og jeg hadde ikke fått dyreform ennå.
Og selv om jeg ikke sa det, var jeg nervøs.
Ikke si at du fortsatt er nervøs.
Nei.
-Jeg ser det på deg. -Jeg kan ikke noe for det.
Tenk om jeg ikke finner dyreformen min?
Hva om jeg ikke blir klar til valget?
Du er klar.
Alle med rent hjerte finner dyreformen.
Ikke alle.
Det skjedde én gang for lenge siden.
Vi finner begge formene våre.
Og vi skal løpe i skogen dag og natt.
Jeg var fortsatt nervøs etter en uke.
Akkurat tidsnok til valget.
For en brutal tradisjon.
Hva skal du gjøre med de uskyldige barna som ikke finner dyreformen sin?
Avviser du dem, slik du avviste meg?
Vi avviste deg ikke, Vex.
Du valgte å forlate oss.
Løgn.
Dere avviste meg da jeg ikke fant min form.
Alle sammen.
Dere ertet og baksnakket meg.
Patetiske Vex.
Skammelige Vex.
Formløse Vex.
Det er frykten din som snakker.
Du stoler ikke på verden.
Du ser det verste i alt.
Jeg har tenkt på sviket i årevis.
Årevis med hat, alene i villmarken,
og nå innser jeg at din makt må ta slutt.
Jeg har oppdaget en kraft mye større enn formlingevnene deres.
En elementkraft.
Bøy dere for meg frivillig nå,
eller bli tvunget senere.
Uansett skal jeg ta min rettmessige plass.
Valget er deres.
Du er en tosk, og vi adlyder ikke truslene dine.
Dere kommer til å angre.
Vex dro tilbake dit han kom fra.
Vi fortsatte valget, men jeg var urolig.
Kataru og jeg dro ut, usikre på hvor veien ville føre oss,
og vi fryktet Vex' gjenkomst.
Valget må skje i stillhet.
Så vi snakket ikke.
Vi ventet og ventet.
Vi visste ikke på hva.
Et segn, et syn...
Noe som ville vise oss formene våre.
Og hver dag reiste vi til nye områder.
Og jo lenger vi reiste, jo mer bekymret ble jeg for formen min.
For at jeg ville bli sint og bitter slik som Vex.
Men endelig...
Akita.
Kataru.
Akita.
Vi fant formene våre. Jeg sa de ville komme.
Jeg burde gjettet du var en bjørn. Det passer deg.
Fordi jeg er sterk?
Fordi du er høylytt, sulten og sover halve året.
Se på deg. En ulv.
Lur og smart. Med store tenner.
Hva venter vi på?
Prøv å holde følge!
-Jeg gleder meg til å vise de andre. -Jeg trenger en siste løpetur.
Du har en ulvs rastløshet.
Vi ses, søster.
Nei!
Kataru!
Kataru! Løp!
Vær så snill.
Nei. Kataru.
Kataru!
Jeg dro og så meg aldri tilbake.
Jeg drar ikke tilbake før Vex og iskeiseren
har fått som fortjent.
Dette ante jeg ikke.
Nå vet du det.
Iskeiseren fanget vennen min, og jeg skal redde ham.
Det betyr at du og jeg ønsker det samme.
Ikke det samme. Du vil redde vennen din.
Jeg vil ha hevn.
Tekst: Trine Friis