AZ UTOLSÓ ALAKVÁLTÓ
A történetem rég kezdődött.
A hosszú tél előtt.
Amikor a birodalmunk még buja és zöld volt.
Egy korban...
mielőtt mindenem odalett.
Az erdőben éltünk és dolgoztunk. Együtt, boldogan.
Alakváltók voltunk, és békében éltünk.
És a nap végén visszatértünk a falunkba.
Gyönyörű hely volt az erdő mélyén.
Az otthonom.
De a bátyámmal fiatalok voltunk, még nem volt állati alakunk.
És ugyan nem ezt mondtam neki,
de izgultam.
Mi az?
Még mindig izgulsz?
Nem.
Látom a szemeden.
Nem tehetek róla.
És ha valami baj van, és nem találok rá az állati alakomra?
Egy hét a Választás.
És ha nem megy?
Készen állsz.
A tiszta szívűek rátalálnak állati alakjukra.
Nem mindenki.
Az már rég volt.
És csak egyszer esett meg.
Hidd el, mindketten megtaláljuk az állati formákat!
És éjjel-nappal együtt járjuk az erdőt.
Meglátod.
Eltelt a hét, de én továbbra is szorongtam.
Épp időben egy újabb Választáshoz.
Kegyetlen, barbár hagyomány.
És mit tesztek ezekkel az ártatlan gyermekekkel,
ha nem lelnek rá állati formájukra?
Kiutasítjátok őket,
ahogy engem?
Nem utasítottunk ki, Vex.
A száműzetésed a saját döntésed volt.
Hazugság.
Amikor nem találtam a formám, ellenem fordultatok
mindannyian.
Titokban gúnyoltatok, összesúgtatok a hátam mögött.
Vex, a Szánalmas.
Vex, a Szégyenletes.
Vex, az Alaktalan.
A félelmed szól belőled.
Nem bízol a világban, Vex.
A legrosszabbat látod akkor is, ha az nem is létezik.
Évek óta marcangol az árulásod.
Sok évnyi neheztelés, magány a vadonban,
most ébredtem rá, hogy ideje véget vetni a hatalmadnak.
Utazásaim során felfedeztem egy erőt,
ami mellett alakváltó képességetek eltörpül.
Egy elemi erőt.
Vagy behódoltok nekem önként,
vagy kényszerből, amikor visszatérek.
Bárhogyan is, de elfoglalom az engem illető helyet uratokként.
A döntés a tiétek.
Bolond vagy, Vex,
és nem engedelmeskedünk a fenyegetéseidnek.
Bánni fogod.
Vex visszatért az erdőbe, ahonnan jött,
és folytattuk a Választást,
de nyugtalan voltam.
Kataruval az erdőbe indultunk
nem tudván, merre visz az utunk.
Féltünk, hogy Vex visszatérése rossz ómen.
A Választás csendben zajlik.
Ezért nem beszéltünk.
Vártunk,
és vártunk.
Hogy mire, azt nem tudtuk.
Egy jelre, egy látomásra.
Valamire, ami elvezet minket állati alakunkhoz.
Minden nap egyre tovább mentünk ismeretlen vidékekre.
Minél messzebb jártunk, annál jobban aggódtam,
hogy sosem találom meg az alakom.
Hogy dühös és keserű leszek, mint Vex, az Alaktalan.
Aztán végre...
Akita.
Kataru.
Akita.
Megcsináltuk. Megtaláltuk!
Mondtam, hogy meglesz.
Tudhattam volna, hogy medve leszel.
Illik hozzád.
Mert erős vagyok?
Mert hangos vagy, mindig éhes, és sokat alszol.
És nézzenek oda! Egy farkas!
Ravasz és okos.
Nagy fogakkal.
Gyerünk! Mire várunk?
Érj utol, ha tudsz!
Alig várom, hogy megmutassam a többieknek.
Menj csak! Én még futok egy kört.
Máris nyughatatlan vagy.
Viszlát, hugi!
Ne!
Kataru!
Kataru, fuss!
Kérlek!
Ne! Kataru!
Kataru!
Eljöttem a faluból, és vissza se néztem.
Nem térek vissza,
amíg Vex és ura, a Jégcsászár,
nem felelnek tetteikért.
Fogalmam sem volt.
Most már tudod.
A Jégcsászár elfogta Zane barátomat.
Kiszabadítom.
Vagyis ugyanaz a küldetésünk.
Nem ugyanaz.
Te meg akarod őt menteni.
Én bosszút állok.
A feliratot fordította: Császár Hédi