Stopp, fall og rull på siden.
De hadde ønsket at vi fortsatte.
Vi må det.
Vi finner en måte.
Vi skal få dem tilbake.
Ok, hva er neste?
Terra Domina.
Der er den siste keytanaen.
Den ser litt...
...intens ut.
Vi må nærme oss slutten.
Ses på den andre siden.
Milde måne!
Galskapens tempel.
Jeg ville også blitt gal om jeg bodde her.
Ok, det er sprøtt.
Vi bør dra. Finne farene og returnere med en plan.
-Følte dere det? -Hva da?
Jeg vet ikke.
Jeg trodde jeg følte noe.
Jøss!
Hei!
Hva skjer?
Hvor kommer musikken fra?
Å nei.
Jeg fryktet dette.
Vi er inne i gammeldagse plattformspill.
Og de tvinger deg til å løpe mot kaos?
Egentlig siderulling mot kaos.
Det finnes regler.
Vi kan ikke gå bakover.
Alt går raskere jo lenger du når.
Hindrene er forhåndsprogrammert,
så du kan unngå faren ved å lære timingen.
Men husk, at om du dør,
må vi begynne fra start.
Hva mener du, vi begynner...
Ok.
Jeg skjønner.
Må vi gjøre det igjen?
Alle? Er det rettferdig?
Følger vi med, gjør vi ikke samme feil igjen.
Ja!
Jeg begynner å bli lei dette.
Vi har ikke mange liv igjen, så vær forsiktig.
Ok, jeg har ett liv igjen.
-Jeg også. -Samme her.
Ingen flere feil.
Ikke mer rulling.
Klarte vi nivået?
Jeg ser ikke keytana.
Musikken blir raskere når spillet blir hardere.
Hvordan kan det bli verre?
En evighetslabyrint!
Håper ikke det.
Det betyr for alltid.
Kaster noen murstein på oss?
Det er bomber!
Hva er det?
Og gulvet kan visst ta fyr.
Jeg skal ikke håne gamle spill igjen. Dette er vanskelig!
Ikke rart det aldri ble utgitt. Hvem vil spille "Spiss-bombe-varmt gulv"?
-Hvem bryr seg? Det er endeløst! -Forhåpentligvis ikke.
Hva om det er det? Hva om det ikke er en utvei?
Se! En kiste!
Kom an, gi oss noe fantastisk!
Sykloner er ikke bra.
De er kaos-skyer som utsletter alt.
Jøss!
Kanskje eneste måten å klare det, er med naturkraft.
La oss prøve.
Jeg tror jeg kan bruke luftjitzu!
Bra, men det er midlertidig.
Blinkene går fortere.
Da kan du nå toppen av labyrinten.
Men hva med dere?
Dra alene. Det er bedre at én klarer det.
Jeg har en bedre idé. Hold fast!
Vent, nei, hva gjør...
Syklondo!
Så det var ikke uendelig.
Da burde de kalle det "Den lange, irriterende labyrinten".
Ja, det klinger godt?
Ingen vits å utsette det.
Kom igjen.
Musikken igjen?
Hvordan kan det bli verre?
Dette må være den siste kampen.
Velg mester.
Så nå er det en kamp?
Bestem deg, kompis!
Hva mener han?
Velg mester.
Jeg tror en av oss må kjempe.
Jeg tar denne.
Er du sikker?
Du har bare ett liv igjen.
Dere også.
Mesteren er valgt.
Unagami vil nå velge din motstander.
Motstanderen blir...
Lloyd.
Harumi?
Godt å se deg igjen, Lloyd.
Hvordan?
Det er ikke henne! Det er et triks!
Et skjold?
-Lloyd! -Nei!
Har du savnet meg?
Jeg tenker mye på deg.
Jeg lurer på om ting kunne vært annerledes.
Et annet tidspunkt eller sted?
Kanskje vi kan være sammen igjen,
du og jeg.
Lloyd!
Jeg kan ikke ta henne.
Det er en simulering.
Harumi, ikke gjør dette.
Du forlot meg, Lloyd.
Alle du reddet,
og hvor var du da jeg trengte deg?
Hvor var du?
Lloyd,
jeg har ikke mye tid,
men jeg ville si unnskyld.
Unnskyld for alt.
Vil du gi meg en sjanse til?
Harumi,
er det deg?
Nei, Lloyd! Det er ikke Harumi!
Datamaskinen prøver å lure deg.
Det er bare et program!
Hva gjorde vi vår første kveld alene?
Så solnedgangen?
-Hørte på musikk? -Vi dro til kanalene og ga fattige mat.
Den ekte Harumi ville ha husket det.
Du er ikke Harumi!
-Nei! -Lloyd!
Jay...
Hva gjør vi?
Vi gjør det vi må gjøre.
Får vennene tilbake,
og stopper Unagami.
Tekst: Linn Olsen