SERIÁL NETFLIX
KAPITOLA 6: ZVUK JEJÍCH KŘÍDEL
Pozor!
Promiň, kámo. Ale chytat umíš.
Děkuju.
Frankline.
No tak, Frankline. Na co čekáš?
Co to děláš?
Krmím holuby.
„Co z nich bude, když to přeženeš?
Tlustí holubi.“
To je z Mary Poppins. Viděls to?
Ne.
Fajn, tak co se děje?
Jak to myslíš?
Něco neklape. Podívej se na sebe.
Sedíš tu, zíráš do prázdna, krmíš holuby.
To se ti nepodobá.
Ne. Možná ne.
Nevím, co se děje, ale…
Máš pravdu.
Něco je špatně.
Když mě zajali, myslel jsem na jediné.
Na pomstu.
Neuspokojila mě, jak jsem čekal.
Mé království se mezitím rozpadlo.
Mé nástroje byly dávno ukradeny a rozptýleny.
Tak jsem se vydal na cestu, abych je našel.
A mám je.
Jsem nyní mocnější, než jsem byl celé věky.
A přesto…
Jsi tady a krmíš holuby.
Víš, do té doby
jsem měl skutečné poslání.
Smysl přesahující mou funkci, a pak najednou bylo po všem a…
Cítil jsem se zklamaný.
Zrazený.
Prázdný.
Dává to smysl?
Byl jsem si jistý, že jen co získám vše zpět, bude mi dobře.
Ale v jistém směru je mi hůř, než když jsem začal.
Necítím…
Nic.
Tak.
Ptala ses.
Víš, mohls mě zavolat.
Nechtěl jsem tě znepokojovat.
To snad není možný.
Něco ti řeknu, Sne.
A řeknu to jen jednou, tak radši dávej pozor.
Ty jsi vyloženě ta nejpitomější,
nejsebestřednější, nejubožejší parodie na antropomorfní vtělení
v těchto nebo jakýchkoli jiných sférách.
Lituješ sám sebe, protože tvoje malá hra skončila
a ty nemáš koule, abys šel a našel si novou.
Jsi stejný mizera jako Touha.
Ne, horší.
Nikdy tě nenapadlo, že o tebe budu mít strach?
- Nemyslel jsem, že… - Přesně.
Nemyslels.
Pozor!
Páni.
Jsi stejně dobrá jako tady… tvůj přítel.
Není můj přítel. Je můj bratr. A je to idiot.
Jen krmím ptáky.
Hele, nemůžu tu být celý den. Mám spoustu práce.
Můžeš jít se mnou, jestli chceš, nebo tu zůstat a trucovat.
Asi půjdu s tebou.
Nemusíš mi dělat laskavost.
Promiň, než odejdeš, mohl bych tě ještě někdy vidět?
Jistě, Frankline, zase mě uvidíš.
Vážně?
Brzy.
Dobře, bezva.
Jo, jen si vezmu tvoje číslo…
Počkat, jak to, že znáš mé…
Dělej, Frankline! Hraješ, nebo ne?
Podívej!
Mňam!
Dvě, prosím.
Pro mě ne, děkuji.
Jsou zdravá.
- Nemám hlad. - Tak ho sníš později.
Jen jedno. Díky.
- Prosím. To je dar. - Děkuju.
Děkuju.
Moc milé.
Vynikající.
Co je?
Umíš to s nimi.
S jablky?
S lidmi.
Chceš kousnout?
Ne, děkuju.
Viděls někoho z ostatních, co ses vrátil?
A ty?
Měli jsme jednu rodinnou večeři, když jsi byl pryč.
Dvojčata se skvěle bavila.
Aspoň Touha ano.
Nepochybně, když jsem tam nebyl.
Já nevím.
Myslím, že Touze chyběl jejich obvyklý sparingpartner
na druhé straně stolu.
Co marnotratný syn?
Nic.
Pořád se pohřešuje.
Chyběli jste nám oba.
„Jak se máš, ségra?
Jak se ti daří?“
Mám se dobře, Sne. Dík za optání.
Jak se máš, sestro?
Jak se ti daří?
Bojím se o svého bratra.
A pochutnávám si na jablku.
Slyšíš to?
Tohle znám.
Neslyšel jsem to 200 let.
Pojď.
Ne. Nepřestávejte, prosím.
Omlouvám se za ten hluk.
To není hluk. To je Schubert.
Hrajte dál.
Nemůžu. Nikdy to nedokončil.
Máme jen fragment.
Odpusťte. Jsem Harry.
Vím, kdo jste, Harry.
Víte, kdo jsem já?
Ne. Ještě ne. Prosím.
Je čas.
Můžu jen…
Musím něco říct. Jestli to nevadí.
Ovšem.
Slyš, ó Izraeli. Hospodin je náš Bůh. Hospodin je jeden.
Jsem rád, že jsem řekl Šema.
Můj otec vždycky říkal, že to zaručí místo v nebi.
Pokud v nebe věříte.
Vypadám tak staře.
Tak prázdně.
Takže jsem mrtvý.
Co teď?
To teď zjistíte, Harry.
Jsi připravený?
Přišel mi milý. Tobě ne?
Milý? Nevím.
Možná.
Sestro…
Jo?
Když mě zajali, nebyl jsem to já, koho hledali.
Bylas to ty.
Jo, já vím.
Co to děláš?
Zouvám si boty.
Taky by ses měl zout.
Je dobré dotýkat se Země bosýma nohama.
Uzemňuje to.
Pojď, nechci zmeškat dalšího.
Ahoj, Same.
Ahoj. Promiňte. Znám vás?
Ne.
To ne.
Musím mluvit se svou ženou. Vteřinu.
Same…
Vy to nechápete.
Všechny informace o letu mám v mobilu.
Potřebuju jí dát ten kód.
Moc mě to mrzí, Same.
Ale jsme na svatební cestě.
Tvůj čas vypršel.
Same?
Pojď, zlato.
Same!
Same… Same!
Jak to dokážeš?
- A co? - Tohle.
Být u toho pro všechny.
Je to moje práce. Tak ji dělám.
Byla jsem u toho, když vznikl první živý tvor.
Až ten poslední zemře, dám židle na stůl,
zhasnu světla a…
při odchodu za sebou zamknu vesmír.
A nejsem tu pro všechny.
Jsou výjimky.
Šílená Hettie.
A pak ten tvůj probíhající projekt.
Jak se mu po takové době daří?
Komu, Hobu Gadlingovi?
Nevím. Byl jsem nucen zmeškat naši poslední schůzku.
Určitě by tě rád viděl.
Mě ale nikdy moc vidět nechtějí.
To ti nevadí?
Dřív jsem si myslela, že mám z celé naší rodiny nejtěžší práci.
Vážně?
Lidé se bojí Krajiny stínu,
ale do tvé říše vstupují každou noc beze strachu.
A přesto jsem mnohem hroznější než ty.
Ze začátku to bylo fajn.
Umírání a žití byly nové věci
a lidé je dělali s nadšením, s jakým se pouští do všeho nového.
Zakrátko už to bylo těžší.
Ale pokračovala jsi.
Myslela jsem, že toho nechám.
Že odejdu.
Už je to dlouho, dávno před tímto světem.
Začalo to na mě doléhat.
Uvnitř jsem začala být tvrdá a křehká.
Lidé mají radost, že se narodili, jako by to byla jejich zásluha.
Ale rozčilují se a jsou ublížení a otřesení, když umírají.
Ale nakonec jsem se naučila, že potřebují jen
vlídné slovo a přátelskou tvář.
To, co měli na začátku.
Ahoj.
Ahoj, holčičko.
Máš hlad?
Tak to ti máma přinese láhev.
Jo. Bohužel.
To je vše, maličká.
To je vše, co dostaneš.
Tak, zlatíčko. Je čas na oběd.
Můžeme jít.
Trochu se najíme
a možná si ještě jednou zdřímneme kvůli mamince.
Potom třeba park?
Miláčku?
Přistihuji se, že přemýšlím o lidech.
Jejich postoj k tvému daru je tak zvláštní.
NAGLERŮV HOSPIC - ZAL. 1909
Proč se bojí Krajiny stínu?
Zemřít je stejně přirozené jako se narodit.
Lidé možná nejsou na můj dar připraveni.
Ale dostanou ho stejně.
Nehledě k okolnostem.
Nakonec každý z nás zůstane sám.
Krajina stínu je daleko a cesta je těžká.
Většina z nás bude vděčná za společnost přítele.
Je to legrační, když se teď ohlédnu.
Myslela jsem si, že všechno musím dělat sama.
Vždyť děláš.
Ne.
Nakonec jsem tam s nimi.
Držím jim ruku a oni drží mou.
Nejsem ve své práci sama.
A ty taky ne.
Přemýšlej o tom.
Je jediný důvod, proč vůbec existujeme,
ty a já, Touha a Zoufalství,
celá rodina.
Jsme tu, abychom jim sloužili.
Nejde o poslání nebo hledání smyslu mimo naši funkci.
Naším smyslem je naše funkce.
Jsme tu pro ně.
Když jsem na to přišla,
uvědomila jsem si, že je potřebuju stejně jako oni mě.
Viděla jsem tolik úžasných věcí,
lidí a světů.
Tolik jsem se toho naučila.
Spousta lidí dělá práci, kterou nemají rádi, že?
Takže si myslím, že mám opravdu velké štěstí.
Poslyš, musím se brzy vrátit.
Naučilas mě něco, co jsem zapomněl.
Děkuji ti, sestřičko.
Od toho rodina je, bráško.
Přihraj! Tady!
Poslední schůzka, pak musím jít.
Taky jdu pozdě na schůzku.
Pozdravuj ho ode mě.
Frankline!
Musím jít.
Vidělas to?
Jen tolik, a to auto by mě srazilo.
Takový kousek?
Jo.
Pojď se mnou, Frankline. Musím ti něco ukázat.
Dobře.
Nashle, Sne.
Neodcizuj se, ano?
Tak pojď.
Na co čekáš?
No tak jo.
Ale nevím, k čemu je to dobré.
Já aspoň chodím ven mezi ně.
Myslím, že by ti prospělo setkat se s nimi za jejich podmínek
namísto tvých.
Pivo pro mě a mého bratra, prosím.
Jistě, madam.
Díky. Tumáš.
Je strašné.
Za tři roky třetí daň Jeho Veličenstva z hlavy.
Co jiného jsme mohli dělat?
Když byli Ball a Tyler zabiti,
duch pracujícího muže zemřel s nimi.
Máme válku, mor a dva soupeřící papeže.
Konec světa se blíží, dej na mě.
Včera večer mě navštívily víly.
Říkají, že tuto planetu opustí navždy.
Sne. Poslouchej ty lidi.
A pij.
Musíme se vrátit k právu a pořádku.
Musíme proti těm banditům zasáhnout.
Takže dává něco do trouby.
On jí vjede rukou pod šaty.
A ona říká: „Zase lovíš zajíce, mnichu?“
Vidění Petra Oráče.
Tohle lidé chtějí, Geoffrey, ne oplzlé rýmovačky o poutnících.
Mě ale rýmování baví, Edmunde.
I ty hospodské historky vyprávěné večer.
Hele, já jsem smrt viděl.
Mor zabil půlku mé vesnice.
Bojoval jsem v Burgundsku.
Takže ne že bych nevěděl, co je smrt. Smrt je…
hloupá.
Jsi blázen, Hobe.
Nikdo nemusí umřít.
Lidé umírají jen proto, že to dělá každý.
Všichni se s tím prostě smíříte.
Já ale ne.
Už jsem se rozhodl.
Nezemřu.
Hobsi, smrt si přijde pro každého.
To nevíš. Mohl bych mít kliku. Všechno je jednou poprvé.
Je toho tolik, co dělat, tolik, co vidět.
Ženy k milování. Pivo k pití. Lidé, s nimiž můžeš pít.
Proč by nějaký rozumný tvor toužil po věčnosti?
Mohl bys to zjistit.
Jak?
Mohla bych mu jeho přání splnit.
Udělej to, a do sta let bude o smrt škemrat, to tě ujišťuju.
To bude velmi zajímavé.
Co s tím vším životem uděláš?
Najdu si lepší přátele, než jste vy, to ti povím.
Řekneš mu to ty, nebo mám já?
Já to udělám.
Dobře, bratříčku.
Velmi dobře.
Říkals, že máš v úmyslu nikdy nezemřít?
Jo, správně.
Pak mi musíš říct, jaké to je.
Sejděme se zde, Roberte Gadlingu,
v této krčmě U Bílého koně, za sto let.
Sto let, to jsem papež.
Nevšímej si jich.
Za sto let od tohoto dne?
Uvidíme se tedy léta Páně 1489.
Kdo to byl, Hobsie?
Nemám ponětí.
Ale víš co? Za sto let se ho zeptám.
Jak jsi věděl, že tu ještě budu?
Kdo jsi?
Čaroděj? Světec?
Démon?
Uzavřel jsem smlouvu s ďáblem?
Ne.
Tak proč už dávno nejsem mrtvý?
Je to nějaká hra?
Žádná hra.
Ale proč?
Kdo jsi?
Proč jsi tady?
Protože mě to zajímá.
Já?
Tvoje zkušenosti.
- Co musím udělat? - Nic.
Žij si, jak chceš.
Pak se každých sto let v tento den sejdeme.
Protože chceš vědět, jaké to je.
Dobře. Řeknu ti, jaké to je.
Je to zatraceně skvělý.
Všechno se mění.
V jakém směru?
Komíny.
Neslzí ti pořád oči od kouře.
A máme teď ty malé kousky látky na nos.
Zastara jsme prostě používali rukávy.
A hrací karty.
Co si lidé vymyslí příště?
S trochou štěstí to bude něco na blechy.
Ale cos těch posledních sto let dělal?
To co dřív. Vojákoval, většinou.
Sem tam jsem loupil, když jsem nemohl najít válku.
Ale teď jsem začal s novým řemeslem.
Říká se mu tisk.
Nemusím být členem cechu, ještě ne.
Nikdy po něm nebude vážná poptávka a je to tvrdá práce,
ale furt lepší než hnít s červy v zemi.
Takže chceš ještě žít?
Ano.
Tak za sto let?
Ano.
Neřekl jsi mi, kdo jsi.
Kite, tvé téma, jak to vidím já, je, že pro své umění a své sny
se člověk může družit a smlouvat s nejtemnějšími silami.
Je to tak.
Můj příteli!
Posaď se.
Donesl jsem nám pár lahví dobrého vína.
Už jsem je načal.
Zdravím, Hobe.
„Hobe?“
Bože, to mě vrací o pěkných pár let zpátky.
Teď jsem sir Robert Gadlen, starý cizinče.
Takže jsi měl štěstí.
Bohové se na mě usmáli tak jako na celou Anglii,
kde nikdo není otrok ani nevolník.
Zvěřinovou paštiku?
Ne? Jsou dobré.
Podívejme se na to.
Když jsme mluvili naposled, dělal jsem u tiskaře.
Vydělal jsem pár zlaťáků a vložil je do loděnic Jindřicha Tudora.
Něco to vyneslo.
Pak jsem jel asi na rok na sever a vrátil se jako svůj syn.
Už podruhé.
Děvče, ještě víno.
Když šel tlustý Jindřich po klášterech, koupil jsem své statky
a za slušný dar koruně jsem získal…
rytířský titul.
To není vše. Tady.
Moje krásná Eleanor a malý Robyn.
Můj první syn narozený za víc než 200 let na Zemi, o němž vím.
Je to legrační.
Takhle jsem si kdysi představoval nebe.
Chodit po ulicích je bezpečné. Je dost jídla. Dobré víno.
Život je tak bohatý.
Pro rány boží! Kéž bych uměl psát jako ty.
Když jsi ve Faustovi napsal: „Bohu? Ten tě nemiluje.“
Wille, posaď se.
„Bůh, kterému sloužíš, je tvůj vlastní apetit,
v němž se soustředí láska k Belzebubovi.
Jemu postavím oltář v kostele
a obětuji vlažnou krev novorozenců.“
Slyšte!
Dal bych cokoli, mít tvé nadání.
Dávat lidem sny, které budou žít dlouho potom, co budu mrtvý.
Za toto dobrodiní bych uzavřel smlouvu jako tvůj Faust.
Kdo je to?
Jmenuje se Will Shaxberd. Trochu hraje. Napsal hru.
Je dobrý?
Ne, je břídil.
Ale ten chlápek se zlomenou nohou vedle něj
je dobrý dramatik.
Ale to nejlepší jsem si nechal na konec.
Letos v létě v mém domě spala samotná královna.
Bylo to drahé.
Ty jsi Will Shaxberd?
Ano, pane. Už jsme se setkali?
Ano. Ale v bdělém stavu lidé zapomínají.
Slyšel jsem tě, Wille.
Chtěl bys psát skvělé hry?
Tvořit nové sny podněcující lidskou mysl?
Je to tvá vůle?
Je.
Tak si promluvme.
Ještě si přejete to jehněčí, pane?
Ano. Dejte sem to jehněčí.
Vše, proč stojí za to žít.
A nejít jinam než vzhůru.
Nepřiděluj tak lehkomyslně pohromy, požáry a záplavy
za naše hříchy podle Božího soudu.
Mají víc z milodarů, než by si vydělali poctivou prací.
To vůbec nedoporučuju.
Určitě si nic nepřejete, pane?
Ne, díky. Čekám na…
Nesahej na mě!
Šmejde jeden. Jdi mi z cesty!
Vrať se do bordelu k té ostatní špíně.
Nech ho být. Je můj host.
Já věděl, že tu budeš.
Víš, jak hladový může člověk být?
Když nezemře, ale nejí?
Všechno jsem ztratil.
Svou půdu. Zlato.
Svou Eleanor.
Zemřela při porodu.
Dítě také.
Můj syn Robyn zemřel v hospodské rvačce, když mu bylo 20.
Pak už jsem ven moc nechodil.
Zkusili mě utopit jako čarodějnici.
Žil jsem tam 40 let a byl jsem si moc jistý.
Odhalil jsem se. Trochu víc.
A pak bylo hůř.
Čím dál hůř.
Nenáviděl jsem každou zatracenou vteřinu z posledních 80 let.
Víš to?
A pořád si přeješ žít?
Blázníš?
Smrt je pro hejly. Mám tolik, proč žít.
Můžeme si objednat? Jinak sním ten pitomej stůl.
KRČMA U BÍLÉHO KONĚ - 7. ČERVNA 1689
Tuhle jsem slyšel něco legračního.
Jeden chlápek mi řekl:
„Kdyby francouzská šlechta hrála kriket se svými muži
tak jako my, nikdy by neměla tyhle potíže.“
Víš, nejdřív kolonie, teď Francie.
K příští revoluci dojde u nás.
Ukládám peníze po celém světě.
Při první známce potíží odsud hned zmizím.
Mezitím…
Zabývám se přepravou.
Teď je nový systém, kdy za anglické bavlněné zboží dostaneš v Africe
náklad černochů nacpaných jako sardinky.
Stejná loď je přepraví přes Atlantik.
Sem se vrátí se surovou bavlnou, tabákem a cukrem.
Co je?
Je hanebné, když člověk zotročuje druhého.
Tak to prostě chodí.
Měl by sis najít jiný druh podnikání, Roberte Gadlingu.
Chceš mi radit?
Po 400 letech?
Co se stalo s tím: „Žij si, jak chceš?“
Je to tvoje volba.
Ale jiným bys tuto možnost volby vzal?
Zvážím tvou radu.
Včera jsem viděl představení Krále Leara.
S paní Siddonsovou jako Goneril. Ti idioti tomu dali šťastný konec.
To dlouho nevydrží.
Velké příběhy se vždy vrátí ke své původní formě.
Ten kluk Will Shakespeare
se nakonec ukázal jako celkem slušný dramatik.
Uzavřel jsi s ním nějakou dohodu, že?
Možná.
Jakou dohodu? Za jeho duši?
Nic tak krutého.
Už se tu s tebou setkávám 400 let,
a pořád je toho tolik, co nevím.
Kdo jsi? Doopravdy.
Jak se jmenuješ?
Mohla bych vám oběma položit tutéž otázku, pánové.
Prosím, neobtěžujte se vstávat.
To jsou Michael a Tobias.
Pašeráci z povolání.
Ačkoli si až příliš rádi přivydělávají podřezáváním krků.
Jestli se hnete, podřežou ten váš.
V těchhle částech Londýna se povídá,
že ďábel a věčný Žid se jednou za sto let setkávají v hospodě.
Před dvěma lety jsem v košili mrtvého muže našla
zašité tohle.
To mám být já?
Vypadám hrozně. Ty ještě hůř.
Vracíte se do této hospody každých sto let,
uzavíráte smlouvy s muži, dáváte dárky, nesmrtelnost,
a to teď dáte mně.
Nemáte co říct?
Nejsem ďábel.
A já nejsem žid.
Fuj.
Co za tvory tedy jste?
Kdo to chce vědět?
Jsem lady Johanna Constantineová.
Oba půjdete se mnou, pánové. Můj kočár je venku.
Vidím, že mi máte hodně co říct.
Tolik se mohu dozvědět.
Ne.
Myslím že ne.
Vstaň.
Počkat.
Ne.
Ne, vy ne.
Je mi líto.
Co jsi jí udělal?
Ukázal jsem jí její staré přízraky.
Nemusíš se stavět na mou obranu.
Zjevně.
Přesto jsem nechtěl, abych tu za sto let pil sám.
Asi se ti dnes večer nechce hledat jinou hospodu.
Mohla říct o naší schůzce dalším.
Hrozí ti nebezpečí.
Jsem naprosto v bezpečí.
Nemohu zemřít, pamatuješ?
Ano. Ale mohou tě zranit nebo zajmout.
Musíme být obezřetní.
Vždycky.
Tak za sto let?
Za sto let.
Korneta jsem u dragounů prvně potkala.
Dala jsem mu, co neměl rád,
a stříbrné lžíce mu ukradla.
Vylekal jste nás, pane.
Chvilku jsem si myslela, že jste sám Jack Rozparovač.
Ne.
Ne, já vím, pane. Jen si z vás utahuju.
Tak co kdybyste holce koupil hlt piva?
A možná si s ní dal rychlovku?
Pořádnou jízdu na vašem kolíku.
To asi ne.
Vsadím se, že žádnej nemáš, úchyle.
Lou!
Kup si drink.
Možná jen jeden.
Promiň to s Líznutou Lou.
Líznutá Lou. Tak se jí říká?
Tady jí říkají „Špitál“.
Proč?
Protože je tam každou chvíli
a spoustu chlapů tam poslala.
- Netuším, jak se jmenuje doopravdy. - Louise Baldwinová.
Její otec byl v britské armádě.
Její bratranec ji znásilnil, oplodnil a opustil,
když byla ještě dítě.
Jak to všechno víš?
Máš prázdný pohár. Potřebuješ další víno.
Znal jsi lady Johannu. Znáš Líznutou Lou.
Znáš každého, že?
Zase jsem ji viděl.
Koho? Lady Johannu?
Něco pro mě dělala a uspěla obdivuhodně, musím říct.
To je asi to jediné, co jsem se po 500 letech dozvěděl.
Lidé jsou téměř vždy lepší, než za jaké je máš.
Já ale ne. Jsem pořád stejný.
Možná i ty ses změnil.
No, možná jsem se trochu poučil ze svých chyb. Ale…
to mi nezabránilo je dělat.
Myslím, že to ty ses změnil.
Jak?
Myslím, že vím, proč se století za stoletím scházíme tady.
Ne proto, abys viděl, jestli už toužím po smrti.
Myslím, že po ní nebudu toužit nikdy.
To už teď o mně víš.
Takže myslím, že jsi tu kvůli něčemu jinému.
A co by to mělo být?
Přátelství.
Myslím, že jsi osamělý.
Opovažuješ se…
- Ne, víš, neříkám… - Ty si…
troufáš naznačovat, že by někdo jako já mohl potřebovat tvou společnost?
Ano. Přesně.
Pak se s tebou rozloučím a dokážu, že se mýlíš.
Víš co? Za sto let budu tady.
Jestli tu budeš taky, pak proto, že jsme přátelé.
Z žádného jiného důvodu. Jasný?
Sakra.
Zatracená Thatcherové daň z hlavy.
Dojde k revoluci…
Pak se hol, stroj, hledej si práci, když ti podpora vynese víc
než každodenní poctivá práce.
…rukou pod šaty.
A ona říká: „Zase lovíš zajíce, mnichu?“
Mohla bych si…
Vlastně na někoho čekám.
Whisky, prosím.
Musíte být konkrétnější. Máme jich víc.
Jaká je nejstarší?
Glen Grant, je tak stará, že by mohla být vaším otcem.
Nevypadám na svůj věk.
Čekáte na někoho?
Asi jsem dostal košem.
Pohádali jsme se. Když jsme tu byli naposled.
Byla to moje vina.
Rád bych řekl, že jsem byl opilý, ale byl jsem prostě idiot.
Viděl jsem spoustu přátel pohádat se v hospodě.
Ještě víc se jich pak tomu společně smálo.
Možná za dalších sto let.
Pak si budete muset najít novou hospodu.
Tahle je prodaná, má udělat místo novým bytům.
Městská rada se je snaží zastavit,
ale když máte v téhle zemi dost peněz,
můžete si dělat, co chcete.
Ještě jednu? Zatímco budete čekat?
Prosím.
STŘEŽENO - NEVSTUPOVAT
NOVÁ HOSPODA
Jdeš pozdě.
Asi ti dlužím omluvu.
Vždycky mi říkali, že je nezdvořilé nechat přátele čekat.
Pozor, milé dvojče.
To jsem já, Touha.
Stojím ve své galerii a držím tvůj emblém.
Náš bratr se dostal z klece.
Náš plán nevyšel.
Ale neboj se. Mám nový.
Překlad titulků: Alena Nováková