превод от английски: JJD
ТОВА ЛЯТО
Фредерик е мъртъв.
Беше най-добрият ми приятел.
Фредерик беше художник.
Запозна ни общ приятел.
Нашият приятел ми каза, "Интересува се от теб".
Привет.
Приятеля, за който ти разправях.
Това е Пол.
Здравей, Пол. Влизайте.
Тъкмо си свивах джойнт,
ако ви интересува.
Нищо ли няма да ни покажеш?
Нищо.
В хола има картина, но...
Не трябва да се местя в Рим.
Аха?
Всичката тази мъртва красота, е толкова демотивираща.
Ще ти я покажа.
Аз мога ли да дойда?
Елате и двамата.
Фредерик живееше с Анжел.
Фредерик!
Филмова актриса, работеща в Италия.
Виждал съм я по списанията.
Вече беше известна.
Здравей, Дамиен.
Това е Пол, приятел на Дамиен.
Анжел, жена ми.
Здравейте.
Идваш ли? Трябва да тръгваме? Ще закъснеем.
Помогни ми, да изкарам тази треска от крака си.
Внимавай, да не го счупиш.
Потрай. Запъна се.
Ще си тръгваме.
Ще се видим, момчета...
Чао.
Не го ли изкара?
Изкарах го.
Ето я. Виж.
Голяма е.
Бях самотен.
Фредерик рисуваше.
А аз исках да участвам във филми,
като актьор.
Междувременно, работех допълнително.
И играех малки роли.
Ти си моторист в трети испански
алпийски батальон.
Три сутринта е. Спиш в леглото, напълно облякън,
с две жени покрай теб. Едната е АФАТ., шофьор на камион.
Другата е лицето на съпротивата.
Събуждаш се от автоматична стрелба, близо до теб.
Германците са.
В далечината чуваш шум. Двигатели на камиони, магарешки рев...
Германците се разгръщат.
Излизаш на двора.
В горната стая, офицерите нервничат,
но ти оставаш спокоен.
Напълно хладнокръвен.
Хладнокръвно, заемаш позиция на картечницата.
Сенчеста фигура ти махва.
Сержантът е, с план, който иска да опитате.
Иска да постави картечницата в рова,
и да открие огън по настъпващите германци.
Изведнаж, сенчеста колона от войници се приближа срещу теб.
Хващаш автомата. Стреляш.
Тя засича. Вадиш пистолета.
Изпразваш го в сенките.
И тогава, нищо.
Роланд!
Ела тук.
- Можеш ли да вземеш... - Пол.
И да му дадеш Люгер?
Понеже, неговия автомат засича.
Ще се видим по-късно.
Така срещнах Елизабет.
Тя имаше малка роля.
Лицето на съпротивата.
Нощни криле, сцена 5, 1-ви дубъл.
На сутринта, след като приключихме, си поприказвахме в съблекалнята,
и се върнахме в Париж, заедно.
От тогава сме заедно.
Май беше позаспала.
Наистина, бях.
А ти?
Няма да кажеш, нали?
Не.
Но и ме съмнява, някой да го интересува.
Извинявай.
Влюбени птички?
Мога да бездействам завинаги.
Благодаря! Това няма да плати наема.
Истина ли е това, което каза преди няколко дни?
Ако един мъж няма пари, няма жена, която да иска да бъде с него?
Да.
Аз нямам пари.
Имаш.
Печелиш пари от епизодични роли.
За мен е достатъчно.
Ако не беше така, нямаше ли да си с мен?
Нямаше.
Не ми трябва много.
Нуждая се от обич,
повече от всичко, и това е всичко.
Няколко пъти се опитах да се самоубия.
Защо си на земята?
Не знам.
Страхът от празнотата...
от поглъщането...
Изгубих, най-добрата си приятелка на 16.
Беше, докторска грешка. Докторите я убиха.
Така...
За дълго време, усещах, че нямам право на живот.
Бунт!
Вземете си "Бунт"!
"Бунт", мадам?
Колко продаде?
Три.
Три?
Не се смей. Три, не е зле.
Видях се Фредерик отново, но исках да види и приятелката ми.
Първо аз се видях с него.
Не знам за теб, но аз без жена, не мога да живея.
Времето, през което живях сам, беше ужасно.
Бях мрачен.
Усещах липса.
Липсата на какво, и аз не знаех, но я имаше.
- Така ли е за теб? - Да.
Надявам се да се ожениш.
Защо?
Мисля си, че идеята е добра.
Ако искаш деца, сигурно.
Аз не искам деца, но съм женен.
Полиция!
Какви задници!
Скапаният Саркози!
В буса!
Фредерик и Анжи се изместиха в голям апартамент в Рим.
Покани ни с Елизабет там.
Каза ми, че ще ми покаже картините си.
- Здравей. - Здравейте.
Влизайте.
Елизабет, Анджел.
Здравейте.
Можеше да ги посрещнеш на гарата.
Заспал съм.
- Влакът закъсня. - Съжалявам.
Елизабет, Фредерик.
Радвам се да се запознаем. Добре дошли.
Влизай.
Елате.
Прекрасно е.
- Познаваш ли Рим? - За пръв път съм тук.
Всичко наред ли е?
Тя изглежда много добре.
Да.
Не го прави.
Имаме прислужница.
Показвам ги само на приятели.
Ако ми поискат някоя,
им давам.
Знам, че не ти е нужно да продаваш.
Щастливец.
Щастливец, и да и не.
Как така?
Зависи от деня.
Не че се оплаквам.
Аз също искам да съм художник.
Така ли?
И защо не си?
Мисля, че филмите са по-добре. За мен.
Кой е това?
Дядо ми.
Мъртъв е.
Дядо му е бил в съпротивата, като баща ми.
Той бе този, който отгледал Фредерик.
Родителите му, починали, когато бил малък.
Искаш ли да те попитам, дали ще се омъжиш за мен?
Предполагам, да
Нужно ли ти е?
Не знам...
Това е начин да кажеш: "Вярвам ти."
Но не казвам, че ми е нужно.
Искам да усетя любовта ти, и че се гордееш с мен.
Нося я, във филма.
Харесва ли ти?
Великолепна е.
Постарах се доста, да накарам гардеробиерката да ми я даде.
- Харесва ли ти? - Зашеметяващата е.
И тази е великолепна.
Искаш ли да я пробваш?
Ще ти помогна.
Ще ти стои чудесно.
Вземи я.
Не я искам. Не може да ми я дадеш.
Защо не?
Сякаш е направена за теб.
Какво да правя с всичките тези? Ще ги взема с мен в гроба ли?
Какво става?
Там има огромен плъх!
Успокой се...
Само един плъх е, любов.
Нищо не е.
Успокой се.
Мога да остана тук, за цял живот.
Защо не останеш?
Как?
Просто остани.
Ти си луд.
Защо да съм луд?
Сериозно ли?
Сериозно.
Ще ти писна.
И защо?
Не може постоянно да сме заедно.
Не сме заедно.
Един до друг сме. Има разлика.
Приятелството не е любов.
Съвсем друго е.
Вече не прекарваш време с мен.
Постоянно си с Фредерик.
Революцията, за мен...
Колкото повече мисля, толкова повече ми е нужна.
Нужна ми е, надеждата й.
Без нея, няма какво да ме крепи.
Но революцията убива хора.
Милиони и милиони. Искаш ли го това?
В миналото е било така. В бъдеще няма да е така.
Не е необходимо.
Хората воювали във войната, баща ми, дядо ти...
Без революционната надежда, може би не са воювали.
Имали ли са избор? Естествено, че са воювали.
Нямали са избор.
Когато революцията не е дошла, са изпаднали в отчаяние.
Е, и? Това не е причина.
Лично, и мен не ме отчайва.
Тези, които казват, "Буржоата в тоалетните, и разстрел..."
Не тръпна за тяхната революция.
Не може да си против, революцията.
Ще си реакционер,
а реакционистите, винаги са про-фашисти.
Да, най-вероятно.
Но аз си имам картините, жена ми...
и това ме крепи.
Любовта и изкуството.
Схванах.
Но, революция, трябва да има.
По някакъв начин, знам го.
В противен случай, война.
Няма алтернатива.
Очевидно е.
Не е ли красива?
Анжел е толкова сладка.
Но не се осмелявам да я нося. Подарък й е, от Фредерик.
Какво има? Кажи нещо.
Не знам.
Идеята бе нейна. Тя ме накара да я взема.
Няма да е лошо, да сме приятели.
Голям си кретен!
Беше ли добър?
В какво?
Рисуването.
Не мисля.
- Пазиш ли нещо? - Не.
Няма ли да ми покажеш?
Направи ми портрет. Скицирай.
Никога. Няма да се срамя.
Във филм, да, или сценична пиеса.
Някой ден ще направя персонаж по теб.
Така ли?
- Няма да се познаеш. - Ще е интересно да го видя.
Сигурно ще съм по-добър.
По-добър от истинския.
Готов ли си да си ходим?
Забавлява ли се?
Добре си прекара курварствайки.
Стига толкова.
Добре ли си?
Мразя го.
Не мога да живея, с такъв като него.
Нетърпим е.
Преди не беше такъв.
Не съм мазохистка.
Не съм готова да се жертвам.
Харесва ми, когато ме обожаваше. Сега не го прави. Какво да правя?
Да чакам, да се надявам и страдам? Не и аз.
Не знам. Очевидно е, че те обича.
Той дори вече не ме вижда.
Преди ме обичаше. Показваше го.
Рисуваше ме.
Сега рисува всичко друго, освен мен.
Мразя хората, които искат да контролират всичко.
Мони ми предложи роля. Фредерик, иска да откажа.
Преди да се срещнем бях актриса, и ще бъда такава и след това.
Иска от мен, да бъда домакиня,
а аз мразя готвенето. Знам, че си губя времето.
Мъжете, винаги те винят, за това, което правят за теб.
Един ден, открих, че Фредерик, ползва проститутки.
Заклевам се.
Отговори, че предаността е отживелица, много буржоазна концепция,
която той подкрепя.
Бях отвратена., Не можех да го понасям покрай мен.
Когато го срещнах, не съм си и мислела, че стане така.
Тогава започнах да се задявам...
с мъже.
И Фредерик разбра.
Не го направих за отмъщение. Просто се случи.
Фредерик, обезумя.
Нарече ме кучка, курва... и каквото се сетиш.
Дори спомена, че иска да умра,
и ако не го плашеше затвора, би ме убил.
Напомних му, речта му, за предаността.
Каза, че няма сравнение,
за мъжете е различно,
и че, е бил само с проститутки.
Любов моя,
Извинявай, че те нараних.
Знаеш, че не мога да живея, без теб.
Животът ми ще се разпадне, като безформени руини.
Ще падна в плен на мрака, чакайки и мислейки за сумрака.
Но вместо него, деня започва,
и дали ще е слънчев или мрачен,
да бъда вън, е по-добре, до вечерта, когато скромна с мен, ще бъдеш ти.
Животът се осмисли, когато те срещнах. Винаги си била, единствената ми любов.
По дяволите.
Не искам да скъсваме. Наистина, не искам.
Не искам да скъсваме.
Никога.
Пол!
Елизабет, ала и ти.
Филмът на Анжи, има възхитително ревю.
По-спокойно!
Какво казват?
Почакай, не разбирам италиански.
"Роди се голяма звезда.
Привикналата с малки роли, в италианските филми,
Анжи Бранди откри в Ейнджъл Хейвън,
заслугата на амбициите си.
Невероятно е!
Безмълвна си, Анжи.
Какво?
Искате ли кафе?
На ревюто!
- Искаш ли още? - Да.
Толкова си хубава!
Непоколебима е.
Вярно е!
Благодаря.
"Списък на емигрантите, по раса и религия.
Италия прави крачка към регистър на безработните емигранти."
Елизабет, не знаех, че си самнабул.
- Не съм. - Напротив.
Самнабул си.
Какво има?
Не знам! Фредерик твърди, че съм самнабул.
- Може и да си. - Ти си.
Снощи бродеше по край басейна, прегърнала възглавница.
Самнабул си.
Колко ужасно!
Мислиш ли, че Анжи е възхитителна.
Да, очевидно е.
Така ли?
Не можеш да кажеш, че е грозна.
Каза ми, че съм сляп, когато казах, че не е по-хубава от теб, а сега...
Какво те тревожи?
- Нищо. - Кажи ми.
Нищо.
Отвън на двора, ти каза.
"Толкова си хубава! " сякаш че...
Че искам да я оправя ли?
Съвземи се. Вчера, ти каза, че всички мъже искат да я оправят.
Значи искаш да я оправиш.
Не ставай глупава. Тя е жена на Фредерик!
Това ли те спира?
Боже, ужасна си.
Само това ме спира. Доволна ли си сега?
Това е невероятно!
Извинете ме.
Спокойно, Пол.
Разбра ли?
Спри да я гледаш така.
Кого?
Трябва ли да казвам кого?
Видя ли? И той е забелязал.
- Глупости. - Да, бе.
Какво обсъждате?
Пол. Пада си по теб.
Тайно, но...
Но пък е очевидно!
Не им обръщай внимание. Глупаци са.
Поканил ли си някого?
Господи, да! Роланд!
- Здрасти, как си? - Влизай.
Роланд е.
Мой приятел е,
и асистент-режисьор в Рим.
Пол! Как сте?
С Елизабет, се срещнахме на снимките, на един филм.
Забавно е.
Това е Анжи, прекрасната ми жена.
- Роланд. - Възхитен съм.
Сядай.
Грабвай някой стол.
Гладен ли си?
Да.
Спагети?
Бях прав за двама ви.
Защо?
Аз ги събрах.
Преди да се оженя., Излизах с момиче от Турин.
В къщата на техните, всичко ядяха, веднага докато им сервират.
Само френските двуличници чакаха.
Можем ли да ядем сега?
Да кажем "Бон апети"?
На италиански, моля.
Ако искаш, утре ще сменя хотела.
За какво?
Тук сме си добре.
Нищо не знаеш за жените.
Защо го каза?
Понеже е истина.
Благодаря.
Харесва ли ти?
Красива е.
Не те питах това. Питах те дали ти харесва, нали?
Ако не ти харесва, кажи ми.
Харесва ми.
Твоите очаквания, ме карат да чувствам все едно лъжа.
Винаги ми харесва онова, което правиш.
Лъжкиня!
Не лъжа.
Само че, някои от картините ти, ме разтърсват, други ме разстройват.
И тази те разстройва.
Разстройва ли те?
Всяка картина, на която не си ти, те разстройва.
- Къде отиваме? - На разходка.
На разходка?
Ще ти покажа забележителности.
Къде са по дяволите?
Как е?
Добре, а ти?
Идваш ли?
Какво има?
Не се чувствам добре.
Предпочитам да остана, нещо против?
- Кажи им, че съм уморена. - Добре.
Няма да дойде.
Здравей.
- Елизабет. - Чилиеца.
Качвай се отпред.
Не е ли добре?
На здраве.
За пронизителния ви поглед, млада госпожице.
Беше чудесно.
Не видя ли?
Не, но все още...
Веднаж ме помоли да им направя портрет с жена му.
По-късно се разделиха.
Не можеше да стои до нея, дори и на картина.
Така че, ме помоли да я разделя,
на два различни портрета.
Чух, че е голям мръсник.
Слух е.
Слух, другият път! Задници, и то много.
Вярвам в Господ, знаеш ли?
Така ли?
Мислиш ли, че е глупаво?
Не.
Искам да мина през църквата.
Нещо против?
Не.
Радвам се, че ти правя компания.
Влез.
Моли се, ако искаш.
Ще те гледам.
Понякога...
Понякога, искам да умра.
Какво каза?
Или да спра да те обичам.
Но това, ще е по-лошо от смъртта...
Моя любов,
затова ще е по-добре да умра.
Не можеш да ми го причиниш.
Не, никога не бих.
Опитай и забрави Федерик.
Италианците си почиват от ренесанса на сам.
Очарован съм,
от начина, по който всички хора, действат като индивидуалности.
Погледнете и гърците.
От Перикъл, нищо.
Египтяните? Същата работа.
Французите, са малко по-добре.
Пазим мир хиляда години, нали?
И е хубаво, че имаме имигранти, да ни помагат.
Винаги.
Точно...
Няма ли да платиш сметката си?
Нямам никакви пари.
Бъзикаш ли ме?
- Чао. - Чао.
До скоро.
Чао, Чилиец.
Елизабет е страхотна. Не я изпускай.
Ако я оставиш, значи си тъп задник.
Анжи!
Чилиецът ми хареса, но е двуличник.
Значи не ти хареса?
Анжи!
Любов моя!
Но...
Защо не отговаряш?
- Добре ли си? - Да.
Почина ли си днес?
Не много.
Но все пак ми беше добре.
Анжи, искаше да се пречисти.
Тя призна, че се среща с Роланд.
Това беше истина, но естествено...
не цялата истина.
Не дей!
Извинявай.
Така.
Почакай.
Искам да знам, точно, какво сте правили.
Нищо.
Искаше да отида с него.
И ми го казваш, така?
Елизабет, бе на страната на Анжи.
И не защото го одобряваше,
а просто, защото е жена.
Мисля. че усети болката й.
И може би, понеже се страхуваше, че един ден може да я очаква същото.
Ще бъдем ли още приятелки?
Разбира се! Защо не?
Не знам. Не мислиш ли, че съм лоша?
Не, не мисля.
Прави каквото изпитваш.
Фредерик имаше доста афери, докато бяхме заедно.
Всъщност, аз започнах първо. Излъгах те.
Но сега съм влюбена, и няма да пропилявам любовта.
Анжи напусна Федерик.
Какво има?
Добре ли си?
Чудесно, както виждаш.
Наистина, чудесно.
Направо върховно.
Какво да ти кажа? Намери смелост?
Не знам.
Може би, ми липсва смелост.
За какво?
Беше прав. Може и да няма значение.
Предполагам...
Трябва да мине време.
Но по дяволите, колко?
Това е въпросът.
Колко ще продължи?
Не знам.
Колко мислиш, че ще отнеме?
Обидих се.
За това че спи с човек,
за който и пет пари не давам.
Най-много ме дразни това, че го направи като буржоа.
Все едно съм малодушен.
Все едно, не мога да приема действителността.
Разбираш ли ме?
Това е толкова унизително.
Изневярата не е толкова гадна.
Но да наречеш човек загубеняк, само защото...
не го обичаш вече...
Това е гадното.
Непростимо е.
Никога няма да я забравя.
Никога.
Фредерик откри библията на Анжи,
и тя изгуби смисъла си.
Не спиш ли?
Какво правиш?
Няма да вземам участие.
В какво?
В такъв вид връзка.
Заедно ли сме, или не, май не си.
Когато се срещнахме, те обичах лудо,
но сега съм нещастна както никога.
Бях с Фредерик.
Не е добре сега.
За това ли е? Защото бях с него вместо с...
Приятел ми е, и е в лош етап.
Не може да ме виниш.
Нелепо е! Лудост е!
"Изгубих силата си, Пол, чаках да ме видиш.
Никога не съм била, така сама.
Какво правиш? Да не си оглупяла.
- Стига. - Идвай!
Прости ми.
Престани.
С Елизабет,
едвам не скъсахме като приятелите ни.
Роланд, направи с Анжи, филма, който искаше.
Беше, режисьорския му дебют.
Фредерик отиде на площадката, да види Анжи.
В любовта, всеки е сам за себе си.
"Огледалото на убиеца", сцена 45/5, 1-ви дубъл!
Когато сте готови!
"Огледалото на убиеца", сцена 45/5, 1-ви дубъл!
Край!
Тишина!
Не мога да играя, ако съм разсеяна!
Кой е той?
Какво зяпаш?
Искате да си замина ли? Да изоставя филма?
Колкото до мен, намерих си работа в Рим,
играя малки роли в Чинечита.
С Елизабет, живеехме на хотел.
Ще и повдигна обвинение за изневяра.
Но това е гадно!
Не това е гадно. Не ми казвай, кое е гадно.
А като ме напуска, ми вземе половината пари.
Не искам това.
Без доказателство за изневяра, съм загубен.
Но ти си женен за нея.
Да.
Сега ще се разведа с нея.
Но брака означава нещо.
Обещание е, за живот.
Дори и да се разделите.
Това е връзка за цял живот.
Бих желал да е така.
Затова се ожених за нея. Не аз си заминах.
Тя ме напусна.
Това не е причина, да надъхаш ченгета по нея.
Вие и ченгетата!
Толкова сте обсебени, че сте почити като шега.
Съжалявам, но...
замесваш ченгетата.
Не можеш да го направиш.
Елизабет забременя.
Нямаме пари.
Въпреки това, не е ли красиво?
Ти ще вършиш всичко с детето. Аз не знам как.
И без повече опити за самоубийство, нали?
Не можеш, когато си бременна.
Това е, което съм чакала.
Страхувам се от празнотата. Разказах ти...
Замина си завинаги, разбираш ли?
Пол?
Обичам те.
Минахме през Федерик,
да вземем багаж, да се сбогуваме,
и се върнахме в Париж.
Леа се роди.
Заклевам се!
Заклевам се, че вчера щях да ти се обадя.
Как си?
Кълна се, истина е.
Как си?
- Какво става? - Нищо.
Здравей.
Спи ли?
И за трябваше да си направя.
Но не направих.
- Сменил ли си си номера? - Не.
Ще се обадя утре. По обед?
- Ще е хубаво. - Обещаваш ли?
Честно ли?
Ще се видим утре.
Пол!
Нещо не съм добре.
Утре не можем да се видим.
Аз трябва...
Трябва да се върна в Италия.
Да се видим другата седмица?
Тя не е...
с Роланд вече. Сега е с друг.
Обичам те, Пол.
- Ще се видим другата седмица. - Със сигурност.
Чао, Елизабет.
Нея вечер, Фредерик се блъсна с колата.
Отидох в болницата Селпетри, да видя приятеля си още веднаж.
Никога не съм ти казвал,
но дядо ми беше като теб.
Той бе...
комунист.
Беше богат, но...
беше комунист.
Изборът тогава е бил лесен.
Хитлер или Сталин.
Защо ти го казвам ли?
Това не е...
Ще умра, Пол.
Аз също, Фредерик.
Ще умра.
Почакай...
Приближи се.
Ще ти кажа нещо.
Приближи се.
По-близо.
Колата...
Аз я насочих към дървото.
И късмет. Има късмет.
Например, патрулирахме на вън,
в гората.
Командирът ни каза: "Вземайте затворници."
Затворници, другият път!
Бяхме като на лов за патици.
Така че...
Точно тогава, чух...
пукот на германска картечница,
и стон от болка.
Разбрах, че един от нашите,
бе улучен.
Продължих,
но за малко, бях спрян,
от откос на картечница от храстите,
Опитах да отвърна,
но пушката ми отказа.
Погледнах я. Познай какво?
Германски куршум,
бе заседнал в захвата на пушката ми. Тя ме е предпазила.
Ето това е късмет!
Значи куршума не те е улучил?
- Какво? - Германският куршум.
Не ме улучи. Пушката ме предпази.
Когато по-късно я разглобих,
открих куршума, смачкан.
Голям късмет.
Невероятно е!
Животът ни зависи, от нищо до нещо.
Толкова малки неща.
Нямам пушка, която да ме спаси.
Няма да се отърва като теб.
Ще се отървеш. Защо да не се отървеш?
Какво?
Казах, че е по-добре така.
По-добре, защо?
Защото изгубих причината си за живот.
Причината за живот?
Жена ти?
Тя ли е причината ти?
Жена ми.
Ще намериш други.
Няма други.
Изгубих жена си.
Ще е по-добре да си отидеш.
Разбира се.
Трябва да си отида.
Да, разбирам.
Трябва да си отида.
"И ето, храмовата завеса се раздра на две,
от горе до долу,
а земята се разтресе, скалите се разпукаха.
Гробовете се разтвориха,
и много тела на починалите светии бяха възкресени,.
като излязоха от гробовете, след Неговото възкресение,
влязоха в светия град,
и се явиха на мнозина.
А стотникът и ония, които заедно с него пазеха Исуса,
като видяха земетресението,
и всичко що стана,
уплашиха се твърде много,
и думаха:
Наистина тоя беше Син на Бога.
Евангелието на Господне.
Прославяме Твоето свето име, Иисусе Христа.