Naj vam povem staro zgodbo,
da vidimo, kako dobro jo poznate.
Nekoè sta bili dve hudo sprti kraljestvi.
Spor med njima je bil tako hud, da bi ju lahko združil
le velik junak ali strašen hudobnež.
Eno kraljestvo je živelo tako kot vi ali jaz.
Vladal mu je nadut in grabežljiv kralj.
Kraljestvo je bilo strašansko nezadovoljno in nevošèljivo
bogastvu in lepoti sosedov.
V drugem kraljestvu, Barju, so živela nenavadna in èudovita bitja.
Niso potrebovali kralja ali kraljice, saj so zaupali drug drugemu.
V Velikem drevesu, na Veliki peèini na Barju,
je živelo nenavadno bitje.
Lahko bi jo zamenjali za dekle.
Vendar ni bilo kakršnokoli dekle.
Bila je vila.
Tako.
In ime ji je bilo Zlohotnica.
Dobro jutro, g. Kolibar! Lepo kapo imate!
Ne, nikar!
Zgrešil si me!
'Jutro! –Dobro jutro!
Všeè mi je vaša hoja, punce!
Kaj je narobe? –Mejna straža... –Zakaj ji moraš ti povedati?
Jaz ji hoèem povedati! –Pravila so, Šviga.
Jaz povem zdaj, ti pa naslednjiè. Mejna straža... –Ti si povedala že zadnjiè!
Torej jaz povem zdaj, naslednjiè pa Zvitoumka. –Poveste kaj?
Prav! –Hvala.
Zlohotnica... –Stražarji so našli èloveškega tata pri Bisernem jezercu.
Žal mi je.
Vedno tako hiti s temi velikimi krili! –Ljudje, tukaj.
Upam, da to ni še ena vojna.
Ni me strah. Poleg tega, še nikoli nisem videla èloveka od blizu.
Pridi ven! –Ne! Ubiti me hoèejo!
Tako gnusni so na pogled!
To je zelo grdo!
Ne poslušaj ga, Baltazar. Staromodno si èeden.
Ni prav, da kradeš. Toda zaradi tega ne pobijamo ljudi.
Pridi ven! Takoj!
Ali si odrasel?
Ne.
Mislim, da je samo fant. –In ti si samo punca.
Vsaj mislim. –Kdo si?
Ime mi je Štefan. Kdo si ti?
Jaz sem Zlohotnica.
Ja, prav.
Moraš ga vrniti. –Vrniti kaj?
Èe bi vedel, da ga boš vrgla stran, bi ga obdržal.
Nisem ga vrgla stran. Vrnila sem ga na svoje mesto.
Enako bom storila s tabo.
Nekoè bom živel v gradu.
Kje živiš zdaj?
V skednju. –Tvoji starši so kmetje?
Moji starši so mrtvi.
Moji tudi.
Se bova še videla. –Ne bi smel veè priti sem.
Ni varno.
In èe se vseeno odloèim priti, boš ti tukaj?
Morda.
Kaj je narobe? –Tvoj prstan! Železo škoduje vilam.
Žal mi je.
Všeè so mi tvoja krila.
Zlohotnica je razmišljala, kako se Štefan odrekel prstanu.
On, ki je imel tako malo. Le zato, da bi se znova rokovala.
In bila je ganjena.
Tako je mladi tat, ki je želel ukrasti dragulj,
ukradel nekaj dragocenejšega.
Zlohotnica!
Po toliko tednih, poglej kdo je spet tu.
Mislil sem, da je vredno tvegati.
Kaj poèneš za zabavo?
Štefan in Zlohotnica sta bila neobièajna prijatelja.
In za nekaj èasa se jima je zdelo,
da je bil stari spor med vilo in èlovekom pozabljen.
Prijateljstvo se je poèasi prevesilo v nekaj drugega.
In za njen šestnajsti rojstni dan, je Štefan Zlohotnici nekaj podaril.
Povedal ji je, da je bil to poljub prave ljubezni.
Toda ni bil.
Leta so tekla in Štefanovo prizadevanje ga je odtujilo od Zlohotnice
in ga poneslo v skušnjave èloveškega kraljestva.
Med tem je Zlohotnica, najmoènejša vila, postala varuhinja Barja.
Zlohotnica se je pogosto sprehajala sama. Vèasih na mesta, kjer bi lahko bil Štefan.
Zakaj nikoli ni razumela èloveškega pohlepa in zavisti.
Toda kmalu se bo nauèila.
Èloveški kralj je slišal govoriti o narašèajoèi moèi v Barju.
In odloèil se jo je unièiti.
Možje, stojte!
Tu je! Skrivnostno Barje, kamor si nihèe ne upa vstopiti,
da ne bi naletel na èarobne stvore, ki živijo tam!
Jaz pravim, zmeljimo jih! –Ja!
Ne približujte se!
Kralj ne sprejema ukazov od krilate vile!
Ti zame nisi kralj!
Prinesite mi njeno glavo. –Bataljon!
Vstanite in stojte z mano!
To so temaèni stvori!
Namerite!
Ti!
H kralju!
Ne boste imeli Barja! Ne zdaj, ne kadar koli!
Ti...
Ko sem zasedel prestol,
sem ljudstvu obljubil, da bomo nekega dne
zavzeli Barje in njegove zaklade.
Vsi ste mi prisegli zvestobo, in za kaj...
Vaša visokost.
Premagan v bitki. Naj bo to moja zapušèina?
Vidim, da èakate moje smrti.
Ne bo veè dolgo. In kaj potem?
Izbral bom uspešnega moža, da zavzame prestol in skrb za mojo hèer.
Kdo med vami je vreden tega?
Ubijte krilato pošast!
Mašèujte me! In po moji smrti boste dobili krono.
Zlohotnica.
Zlohotnica!
Torej, kako je živeti z ljudmi?
Zlohotnica, prišel sem te posvarit.
Nameravajo te ubiti.
Kralj Henrik ne bo odnehal.
Prosim, moraš mi zaupati.
Pogovarjala sta se o marsièem in leta so zbledela.
Odpustila je Štefanu njegovo neumnost in prizadevanje.
In vse je bilo pozabljeno v preteklosti.
Si žejna?
Zlohotnica?
Kaj je to?
Mašèeval sem vas, gospod.
Je poražena?
Dobro si opravil, sin. Naredil si, kar drugim ni uspelo.
Nagrajen boš.
Naredil bom, kar bo v moji moèi, da bom uspešen mož.
Vaše visoèanstvo.
Dobil sem jo!
Hudobna ptica! –V èloveka.
Kaj si storila mojemu lepemu videzu? –Naj bi mu pustila, da te ubije?
Nisem preprièan. –Ne pritožuj se.
Rešila sem ti življenje.
Odpustite mi.
Kako naj te klièem? –Diaval.
V zameno za rešitev vam bom služil.
Karkoli potrebujete.
Krila.
Potrebujem te za krila.
Predstavljam vam prvega njegove rodbine,
njegovo velièanstvo, kralj Štefan.
To mi je naredil, da bi postal kralj.
Kaj pa zdaj, gospodarica?
Njena krila.
Deklica je!
Mojbog, deklica je!
Torej? –Nièesar nisem videl.
Toda zgodil se je... –Kaj?
Otrok.
Kralj Štefan in kraljica sta dobila otroka.
Krst bo kmalu.
Pravijo, da bo veliko praznovanje.
Veliko praznovanje za otroka.
Kako lepo.
Vsi ljudje so prišli na krst.
Celo tri vile so prišle v imenu miru in dobrega.
Tam je otrok! –Rada imam otroke!
Osredotoèita se, prosim. Ne bom ponavljala.
Pozdravljeni, vaše visoèanstvo.
Jaz sem Zelenica, predstavnica Barjanskega ljudstva.
Šviga, vaše velièanstvo. –In jaz sem Zvitoumka, vaše...
Prinesle so darila za najino hèer.
To niso navadna darila. Vidite, me èaramo.
In lepo ravnamo z otroci.
Pa naj bo.
Ljuba Avrora. Podarjam ti darilo lepote.
Jaz ti podarjam veèno veselje.
Ljubo dete, moje darilo je, da bi našla...
Zlohotnica!
Glej, no glej.
Kako sijajen shod, kralj Štefan.
Kraljeva družina, plemièi, gospoda in...
Kako mikavno.
Celo ljudstvo.
Moram reèi, da sem bila zelo žalostna, ker nisem dobila povabila.
Tu nisi dobrodošla.
Ojej. Kako neprijetno.
Saj niste užaljeni?
Nikakor.
In, da dokažem, da ni zamere,
bom tudi jaz nekaj podarila otroku. –Ne!
Noèemo tvojih daril!
Ne približuj se princesi! –Ja, ne približuj se ji!
Skrbno poslušajte zdaj vsi!
Princesa res bo zrasla v prelepo sijoèe dekle.
Vsi zvesti ji bodo bili!
To je lepo darilo.
Nikar ne stori tega!
Toda...
Preden sonce posije na njen šestnajsti rojstni dan,
se bo s prstom zbodla na vreteno kolovrata
in padla v spanec, podoben smrti!
Spanec, iz katerega se ne bo veè prebudila!
Zlohotnica, ne delaj tega! Prosim te!
Všeè si mi, ko prosiš.
Ponovi.
Prosim te.
Pa naj bo.
Princesa bo lahko zbujena iz smrtnega spanca.
Toda le s...
poljubom prave ljubezni.
Ta urok bo trajal veèno! Niè ga ne more iznièiti!
Kralj Štefan je ukazal zapleniti vse kolovrate v kraljestvu.
Kolovrate so polomili in zažgali, da se jih ne bi dalo veè uporabiti
in jih zaklenili v najglobljo jeèo v gradu.
Na skrivaj je zaupal otroka èarobnim vilam,
ki so ga odpeljale v oddaljeno skrivališèe za šestnajst let in en dan.
Štefan se je zaprl v svoj grad,
medtem pa je vojska preèesala vso deželo, da bi ujela Zlohotnico.
Toda sama si je naredila zidove, ki bi prepreèili stopiti
kateremu koli èloveku na Barjanska tla.
In uživala je v nesreèi, ki jo je prineslo njeno prekletstvo.
Vile so zaèele vzgajati Avroro v udobni, majhni koèi v gozdu.
Oh, ne! Je to to? –Obupno je.
Pridita.
Potrebujemo manjšo dojenèico. –Ali pa veèja telesa.
Potrebujemo dobro preobleko.
Kaj hoèeš povedati? –Moramo se zliti z okolico, mar ne?
Moramo biti dovolj velike, da lahko pazimo na dete. Zatorej se zberimo, dami.
Sta pripravljeni? Ena, dve, tri, zrasti!
Prav dobro. To je lepo.
Niè se ne bo spraševalo. Nismo vile, smo tri kmetice,
ki v gozdu vzgajajo siroto. Torej niè veè letenja.
Niè letenja? –Ne, ne!
In ne smemo èarati. –Niti malo? –Prav sta slišali.
Toda sredi nièesar smo. Nihèe nas ne bo našel tu.
Tukaj si! Zakaj se vedno skrivaš?
Daj no. Takole.
Tako je grdo, da ti je skoraj žal zanj.
Sovražim te, Zverinica.
Vile morda niso najbolje opravljale svoje naloge.
Zakaj joka? –Morda je laèna.
Pa jo nahranita! –Že vem.
Stradalo bo, èe jo bodo tako vzgajale.
Žgeèka.
Kaj? –Goljufaš!
Videla sem. –Zaèenjamo znova.
Kakor hoèeš! –Pohlepna, napihnjena koza!
Napihnjena koza.
Nehaj s tem. –Niè nisem naredila.
No, nekdo to poène. –Nisem jaz.
Vedve se poigravata z mano in ne bom prenašala...
Nehajta!
Kaj? Kaj?
Vedve sta krivi!
Daj no. Zabavno je.
Dnevi so minevali in Štefan se je pomraèil.
Prevzela sta ga preganjavica in mašèevanje. –Povleci dol!
Bakla! –Plamen!
Izstrelite!
Bežite!
Spodletelo ti je.
Pregrade se ne da požgati.
Neunièljiva je!
Niè ni neunièljivo!
Niti zid, niti Zlohotnica! Niti njeno prekletstvo!
Pripeljite kovaèe!
Poglej no! Zverinica bo padla v prepad.
Kaj?
Živjo.
Pojdi stran. Pojdi.
Pojdi stran.
Ne maram otrok.
Gor.
Le pojdi. Stran, stran.
Kakor je Zlohotnica napovedala, je Avrora zrasla v lepo in sijoèe dekle.
Lepa ptica.
Daleè stran od velièastne palaèe, ki je ni poznala.
In kakor so se menjavali letni èasi in so rože cvetele,
tako je tudi ona rasla.
Živjo.
Tako.
Zanimal jo je svet okoli nje
in kaj je ležalo za grozeèo pregrado iz trnja.
Radovedna mala Zverinica.
Toda ni si edina želela priti skozi.
Je to ona? Je to Zlohotnica? –Ne vem.
Pripelji jih k meni.
Samo trapasta kmetica.
Ona je!
Kako ste mi lahko to naredili? –Rekel si, karkoli potrebujem.
Pa ne psa! –Bil je volk, ne pes.
Isto je! Umazani so, pokvarjeni in lovijo ptice!
Prav! Naslednjiè te bom spremenila v belega èrva. –Bom paè bel èrv!
Z veseljem! Karkoli, èe le ni umazan, smrdljiv...
Sprašujem se.
Vem, da si tam.
Ne boj se.
Ne bojim se.
Potem pa pridi ven.
Potem se boš ti bala.
Ne bom se.
Vem, kdo si.
Mar veš?
Ti si moja vila.
Kaj? –Vila.
Celo življenje že paziš name.
Vedno sem vedela, da si ob meni.
Kako? –Tvoja senca.
Sledila mi je, odkar sem bila še majhna. Kamorkoli grem,
je tvoja senca vedno z mano.
Poznam te.
Lepa ptica.
To je Diaval.
Živjo, Avrora.
Poznal sem te še kot otroka.
Vse je, kakor sem si predstavljala!
Vse je tako lepo! Vedno sem si želela priti...
Lahko noè, Zverinica.
Posmehuješ se mi. Vem, kaj delaš.
Toèno vem, kaj delaš. –Visokost?
Kraljica vas želi videti.
Ne motite me. –Gospod, ni ji dobro.
Sestre se bojijo, da ne bo doèakala jutra.
Tiho.
Mar ne vidiš, da se pogovarjam?
Ko se urok ne izpolni, bo Zlohotnica prišla pome.
In takrat bom pripravljen.
Tako so lepe.
Iznièujem urok.
Naj ga ne bo veè.
Iznièujem urok.
Naj ga ne bo veè.
Iznièujem urok! Naj ga ne bo veè!
Ta urok bo trajal veèno. Niè ga ne more iznièiti.
Ali imajo vse vile krila?
Veèina.
Zakaj pa ne ti?
Vse ostale vile letijo.
Nekoè sem imela krila, vendar so mi jih ukradli. To je vse, kar ti mislim povedati.
Kakšne barve so bila?
So bila velika?
Tako velika, da so se vlekla za mano, ko sem hodila.
In bila so moèna. Ponesla so me nad oblake
in v najmoènejše vetrove. In nikoli niso zatajila.
Niti enkrat.
Zaupala sem jim.
Prihaja! Prihaja.
Kje so tvoji delavci? –Spijo, visoèanstvo.
Naj se vrnejo na delo, brez zavlaèevanja!
Izmuèeni so, visokost. Toda poslal jih bom na delo ob zori.
Zdaj naj delajo! –Samo nekaj ur.
Prav.
Samo nekaj ur.
Zato jih zbudi. –Gospod?
Zato jih zbudi! Preženi jih na delo!
Zmanjkuje nam èasa! Pojdi!
Avrora?
Pridi sem.
Usedi se.
Nekaj ti moram povedati. –Kaj je?
Zlo je na tem svetu.
In jaz te ne morem varovati pred njim. –Saj sem že skoraj šestnajst, botra.
Lahko poskrbim zase. –Razumem.
To ni tisto, kar ti hoèem povedati... –Imam naèrt.
Ko bom starejša, bom s tabo živela na Barju.
Tako lahko paziva ena na drugo.
Ni ti treba èakati.
Že zdaj lahko živiš tu.
Potem pa bom! Spala bom na drevesu
in jedla borovnice in èrni oreh! In vsi prebivalci Barja bodo moji prijatelji!
Sreèna bom tukaj do konca življenja.
Jutri bom povedala svojim tetam.
Do jutri.
Tako sem vznemirjena!
Tetke, skoraj sem že šestnajst. Živela bi rada bo svoje.
Ne. Zelo vas imam rada,
toda èas je, da se poslovimo. Bile ste dobre z mano.
Razen takrat, ko ste mi po nesreèi dale jesti pajke.
Živjo.
Oprosti, ker te motim. Namenjen sem bil h kralju Štefanu,
pa sem se izgubil. Mi lahko pomagaš?
Oprosti. Jaz sem kriv. Kar vdrl sem...
Odpusti mi.
Tja pojdi.
Na grad.
Kako ti je ime? –Filip.
Živjo, Filip.
Kako je tebi ime? –Avrora.
Živjo, Avrora.
Lepo te je bilo spoznati. In še enkrat se opravièujem, ker...
sem tak neroden osel.
Odpušèeno ti je. –Lepo.
Najbolje, da grem.
Zbogom.
Boš spet prišel sem?
Niè me ne more ustaviti.
Potem se kmalu spet vidiva. –Zelo kmalu.
Zbogom, Filip. –Zbogom. Za zdaj.
Nehaj s tem.
No? Ta fant je rešitev!
Ne, Diaval. –Pa je!
Poljub prave ljubezni lahko iznièi urok! –Poljub prave ljubezni?
Ali se ti še ni posvetilo?
Tako sem rekla, ker to ne obstaja.
Morda vi tako èutite, toda...
Kaj pa Avrora?
Ta fant je morda njena rešitev. Saj je tako ali tako njena usoda.
Kar dajte, spremenite me v karkoli paè želite.
Ptica, èrv, saj me ne briga.
Tako sem vesela, da jutri odhajamo.
Jutri ne gremo nikamor. –Jutri je Avrorin 16. rojstni dan.
In Štefan je naroèil, naj jo pripeljemo dan po tem.
Ne, rekel je na rojstni dan. –Ne, dan po tem!
Na. –Po.
Na! –Po!
Na! –Po! –Na! –Po!
Nehajta!
Kaj je?
Kako si lahko?
O neèem bi se rada pogovorila z vami. –Ja, ljubica, kaj je?
Žal mi je, da to slišite, toda jutri bom šestnajst.
Zapušèam dom.
Poslušaj, mlada dama! Nisem 16 let preživela v tej luknji s tema kravama...
Tišina! Da boš ti pokvarila zadnji dan! Peljemo te k tvojemu oèetu...
Moj oèe?
Rekle ste mi, da so mi starši umrli.
Najbolje bo, da se usedeš.
Vila!
Tu sem.
Kdaj bi mi povedala, da sem prekleta?
Je res?
Res je.
Tete pravijo, da je bila hudobna vila.
Ne spomnim se imena.
Rekle so, da je bila...
Zlohotnica.
Si to ti?
Si ti Zlohotnica?
Ne!
Ne dotikaj se me! Ni bolj zlobnega bitja od tebe!
Ti si!
Najdi fanta!
Pri vratih ne bo straže... –Oprostite, ker vas motim, visoèanstvo!
To dekle smo našli pred vrati. Trdi, da je princesa.
Oèe. Jaz sem, Avrora!
Takšna si, kakor tvoja mama.
Pripeljale so te dan prezgodaj! Povedal sem tistim trem kravam!
Zakleni jo v njeno sobo. Pojdi.
Pripravite može. Zlohotnica prihaja.
Kako lepo je biti spet majhen!
Poglejte moje noge! Všeè so mi moje majhne noge!
Posluh! Najti moramo Avroro ali pa nas bo kralj obglavil!
Poèakajte!
Princesa!
Išèem dekle. –Seveda jo išèeš.
Potrebujem konja.
Avrora!
Dajmo, Diaval!
Avrora!
Hitreje, Diaval! Hitreje!
Storjeno je.
Straže ni. Notri èaka na vas.
Èe greva tja noter, se morda ne vrneva veè živa.
Potem pa ne hodi. To ni tvoj boj.
Hvala lepa. "Potrebujem te, Diaval. "
"Ne zmorem brez tebe, Diaval. "
Slišim te.
Poglejte jo.
Poglejte, kaj ste naredile.
Saj le spi.
Saj le spi, praviš?
Saj le spi.
Saj le spi, za vedno!
Kaj pa poljub? –Ja, poljub prave ljubezni!
Prava ljubezen ne obstaja. –Toda to je naše edino upanje, visokost.
Gospodarica.
Kaj bomo storile? –Ne moremo se kar vdati, punci.
Sploh ne vemo, kje zaèeti. –Prava ljubezen ne pade kar z neba, veš.
Oprostite mi.
Sram me je povedati, da ne vem, kje sem. –V gradu kralja Štefana.
Tu sem želel biti. Toda ne vem, kako sem prišel sem.
Zakaj si prišel. –Moj oèe me je poslal h kralju.
Kdo je tvoj oèe? –Kralj Janez iz Preglednovega.
Princ! –Princ!
Avrora!
Pozna jo.
Zakaj spi? –Zaèarana je.
Mar ni èudovita?
Najlepše dekle, kar sem jih kdaj videl.
Jo želiš poljubiti?
Zelo. –Kar daj!
Nisem preprièan. Šele pred kratkim sem jo spoznal.
Nisi še slišal za ljubezen na prvi pogled? Poljubi jo!
Daj že.
Zaèarana, pravite?
Poljubi jo! –Poljubi jo!
Tega nisi storil pravilno! –Moral bi biti poljub prave ljubezni!
Preprièana sem bila, da je pravi! –Kaj poènete? –Moramo iskati naprej!
Povedala sem ti.
Ne prosim za odpušèanje, kar sem ti storila, je neodpustljivo.
Tako sem bila izgubljena v besu in mašèevanju,
ljuba Avrora.
Ukradla si, kar je ostalo od mojega srca.
In zdaj sem te izgubila za vedno.
Prisežem. Dokler bom živa, se ti ne bo niè zgodilo.
In ne bo minil dan, ko ne bom pogrešala tvojega nasmeha.
Živjo, botra.
Živjo, Zverinica.
Da ni prave ljubezni.
Tukaj je, gospod.
Greva zdaj nazaj na Barje?
Èe je taka tvoja volja.
V zmaja.
Beži, Avrora!
Dovolj!
Kako je biti vila brez kril...
v svetu, ki mu ne pripadaš?
Ubijte jo!
Ustrelite jo!
Konec je.
Zlohotnica je porušila njeno trnato pregrado in se odpovedala kroni.
Pokazala je Avrori nekdanje Barje, iz èasa, ko je bila Zlohotnica
še otrok in je imela toplo srce.
In zdaj je bilo spet.
Toda to ni bilo vse.
Poèakajta mene!
To krono podarjamo Avrori, za katero smo žrtvovale najboljša leta...
Pozabite.
Najini kraljestvi sta se združili.
Imate kraljico!
Torej vidite, zgodba ni ravno takšna, kakršno so vam povedali.
Zakaj to vem? Jaz sem bila tako imenovana Trnuljèica.
Na koncu je bilo moje kraljestvo združeno. Toda ni ga združil junak, ne hudobnež,
kakor je napovedala legenda, ampak hudobnež in junak v enem.
In njeno ime je bilo Zlohotnica.
ZLOHOTNICA