FREDAG KL. 19.30
Så, njuter alla av middagen som pappa och jag har lagat åt er?
Var inte blyga för att ge komplimanger.
Ledsen. Det är riktigt gott.
- Tack. - Det är kyckling, va?
- Ja, Tina. - Jag visste det.
Förlåt, mamma, jag är fortfarande ganska sur över
att min druvsmakande godisklubba brutalt togs ifrån mig i skolan idag.
Ja. Du har redan berättat om godispinnen.
Godisklubban!
- Hoppsan. Hallå. - Inget godis på lektionen.
- Men jag sög inte på den. - Varför ser den halväten ut, då?
För jag har njutit av den långsamt och ansvarsfullt.
- Ja, jag tänker njuta av det här. - Nej! Sluta! Släng den inte! Sluta!
- Och det är därför vuxna är monster. - Okej.
Jag är ledsen för det, Louise.
Men vi ville prata med er om en sak.
- Just det. - Ska vi alla få matchande jumpsuits?
Nej.
Så, från och med imorgon tänkte pappa och jag att det vore bra
och riktigt kul om ni gjorde sysslor.
Sysslor?
Har vi inte redan testat det och alla sa: "Nä"?
Vi ska ge det ett nytt försök.
Japp. Ni ska städa badrummet, dammsuga golven, damma av saker.
Tänker ni höja vår mycket magra veckopeng
om vi gör de så-kallade sysslorna?
- Ja. Jag menar, ja. - Nej.
Belöningen är väl att ni hjälper familjen
och lär er att det är viktigt att bidra till samhället och sådana saker.
Ni vet väl att vi jobbar gratis i restaurangen varje dag?
Och ingen av oss har ringt barnavårdsnämnden,
förutom en gång.
- Jag gillade inte det. - Killen vi pratade med var trevlig.
Todd, ja. Hur är det med honom?
Varifrån kommer allt det här snacket om sysslor?
Något på radion?
Om ni verkligen vill veta, så pratade jag med mormor Gloria häromdagen,
och hon påminde mig om att jag och Gayle
gjorde sysslor varje helg när vi växte upp,
och hon tyckte att vi borde göra likadant med er.
Hon trodde att vi redan gjorde det. Jag sa att vi försökt förut.
- Och sen gjorde hon det där "hmm"-ljudet. - Mormor Gloria.
Inga kramar från lille Gene på ett år.
Okej. Och om vi vägrar att göra våra sysslor?
- Ja. - Med all respekt.
Okej. Då säger jag med all respekt att ni inte har något val.
- Eller hur, Bob? - Ja.
Då slutar vi med all respekt att äta våra grönsaker.
Gene, Tina, vill ni sluta äta broccoli?
Jag gillar broccoli.
- Tina! - Ledsen.
Då får ni med all respekt ingen efterrätt.
- Tusan också. - Okej.
Då vägrar vi med all respekt att göra våra läxor.
- Tänker du ta dig an mamsen? - Ja.
Bra.
KL. 20.00
Men, Lin, ingen TV innebär att vi inte får titta på TV.
- Visa ingen svaghet. - Vi kan knäcka dem.
- Tänk om de inte ger med sig? - Det gör de inte.
KL. 20.30
Vi tänker inte borsta dem.
Och får vi smärtsamma hål i tänderna, så skrattar vi bara.
Ja. Vänta.
KL. 20.40
Okej. Läggdags tidigt. Till era rum. Släck lamporna nu.
- Vi tänker inte lägga oss. - Förrän vi är trötta.
- Nej. - Killar.
Aldrig, menar jag.
- Ja. - Okej, då blir det ingen...
- Vad? - Ingen...
- Du har inget att komma med. - Ingen jul någonsin igen.
Linda, kan vi prata en snabbis?
Det verkar inte gå så bra.
Vad sägs om att jag köper en påse godis, så får de godis om de gör sina sysslor?
Nej, de ska göra sysslor för att vi säger det.
För att det gör dem till bättre samhällsmedborgare, inte för att få godis.
Tänk om de förvandlas till små brottslingar
som inte lyder auktoriteter, och det förstör deras liv?
Då låtsas vi bara att vi inte känner dem.
Kanske.
Barnen måste gå och lägga sig, så vi behöver en vapenvila, tror jag.
Okej, visst. Du har rätt.
Vi får skjuta på sysslorna
och komma på ett sätt att övertyga dem imorgon.
Utpressning, kanske? Har du skrivit ner saker?
Inte jag. Barn, kom hit!
- Kom igen. - Okej.
Ledsen för att jag ställde in julen.
Kom igen nu. Sätt er på sängen med mamsen.
- Tänker du döda oss? - Nej.
Vi tar itu med sysslorna senare. Vi kan väl bara koppla av lite?
Vi är alla trötta, eller hur?
- Nej. - Jo.
Ska vi sjunga en nattvisa eller berätta en godnattsaga?
En godnattsaga? Som ni brukade göra när vi var barn?
Ja. Pappa, du brukade berätta sagan om Pepperoni, den sömniga ponnyn.
- Just det. - Pepperoni, som strövade runt på slätten.
På jakt efter någonstans att sova. Och lite pepperoni.
- Det är vi alla. - Berätta sagan, Bob.
- Okej. Jag tror att jag minns den. - Men han kanske inte är sömnig.
Och han kanske är riktigt biffig, men superödmjuk över hur biffig han är.
Han gillar fortfarande pepperoni.
Okej. Så, Pepperoni den superbiffiga ponnyn strövar omkring
på jakt efter någonstans att inte sova och hamnar slutligen i en stad.
Det var den lilla gruvstaden Westernville.
Det låter bra.
Där bodde också tre syskon.
Belch-Earps... Bearps-barnen, och de drev stadens krog.
Den yngsta skötte baren och spelverksamheten.
Ge mig gigantiska stövlar med enorma sporrar vid hälarna.
- Och på tåspetsarna. - Okej, visst.
Och mittensyskonet hade hand om underhållningen.
Och jag har ett piano, men kan bära runt på det.
Bär du runt på ett piano?
- Ja, för det är banbrytande. - Okej.
Och den äldsta drev hotellet och stallet.
Snarare ett hästhotell som även har rum för människor.
Den här vägen, sir.
Elegant.
Och kanske finns det några trevliga sheriffer i stan, gifta sheriffer.
- Okej. - Ja, och de är verkligen fantastiska.
Men stadsborna lyssnar inte på sherifferna
för stadsborna kan vara jobbiga att ha att göra med ibland.
Men jag trodde att det här skulle vara en avslappnande godnattsaga.
Ja... Så en av sherifferna säger...
Hej, Bearps-barnen. Ni kan väl försöka hålla ert område rent och snyggt idag.
Låt mig tänka på saken. Och...
Jamen, ni kan väl sopa upp allt glas.
Jag kan allt om spelbranschen. Okej?
Man ska vinna med kåken, inte sopa den.
Och jag städar inte upp någonting heller i vilda, vilda västern
De lyssnade inte på något som de gifta sherifferna sa,
trots att de var mycket äldre och smartare än stadsborna,
men snygga för sin ålder.
Det fanns en anledning till att de vägrade
lyssna på de gifta sherifferna.
- Nej, det fanns det inte. - Jo.
- För en kväll... - Hallå, du är inte sagoberättaren.
För en kväll efter att de beordrat stadsborna att gå till sängs...
- Stadsbor, gå och lägg er. - Ja.
- För vi är bossarna. - Ja.
När alla de gamla Västernljusen hade släckts
hoppade de gifta sherifferna upp på sina hästar och red iväg ut i natten.
Men inte alla gick till sängs. Bearps-barnen följde efter sherifferna.
Duktig pojke, Pepperoni. Tre ryttare utan så mycket som en droppe svett.
Så biffig.
De spårade dem till gruvan utanför staden.
Och där upptäckte de att de gifta sherifferna hade
ett hemligt nattmöte
med gruvans ägare, en superrik kille vid namn mr Goldoeder.
Hej på er. Jag höll bara på att natta mitt guld.
Hur går det med den hemliga planen att få de dumma stadsborna
att hålla stället fint och prydligt, så att Big G blir imponerad
och vill köpa staden, gruvan och all denna mark,
för en stor summa pengar?
Vänta. Va? Nej, de gifta sherifferna är goda.
Ja, det är vad de vill att man ska tro.
Det visade sig att deras avsikter inte var så goda.
- De var faktiskt onda. - Nej.
Allt för att tjäna sin egen girighet.
Nej!
Vi måste bli av med de gifta sherifferna.
- Japp. - Sheriffparet. Det är så jag kallar dem.
Pepperoni gillar det.
Så, planen. Planen för de prydliga stadsborna.
- Uppdatera mig. Hur går det? - Det går riktigt bra.
- Det går inget vidare. - Det går inget vidare.
Ni två måste tuffa till er. Straffa någon som skrämselteknik.
Skjut någon med era bönrevolvrar. Så här.
Det var precis den stenen jag siktade på. Jag borde ha sagt det i förväg.
Hur som helst, allt måste vara perfekt när Big G kommer.
Hon tycker inte om nerskräpade städer eller stadsbor som beter sig illa.
Och om Big G är missnöjd kommer hon inte att köpa ut oss,
och vi får inte pengarna vi alla är så stormförtjusta i.
Oroa dig inte. Vi ser till att Big G är nöjd.
- Vad är det som luktar? - Det är jag. Jag tvättar mig inte.
- Det är okej. - Så stadsborna var tvungna att lista ut
hur de skulle bli av med de hemska, giriga och stinkande sherifferna.
Vad sägs om att jag går ner till apoteket och ber om sömnmedel för barn?
Kanske inte är någon bra idé. Men kanske.
Hur som helst hade de tre syskonen ett eget hemligt möte.
Okej, alla stadsbor bidrog.
- Vi har cirka 1 000 dollar här. - Eller så kan vi erbjuda dig och hästarna
en helg här på värdshuset med allt betalt,
inklusive drinkar, hästmassage och våra finaste, rena pottor.
Er egen personliga underhållare.
Se på er när ni använder er potta
- Vi tar pengarna. - Men jag gillar låten.
Så hur exakt fungerar det här med att kidnappa någon och dumpa dem
mitt ute i ingenstans?
I princip kidnappar vi dem bara
och dumpar dem mitt ute i ingenstans.
- Okej, då. - Japp. Utan pengar.
Obekväma promenadskor.
Och en pytteliten tub solkräm.
Inga podcaster.
Okej, men tänk om en av killarna
som befinner sig mitt i ingenstans börjar ställa frågor?
Säkra på att ni vill bli av med sherifferna?
Jag har inte varit här länge, men de verkar trevliga och omtänksamma.
Ja, och kloka.
De har så mycket visdom att förmedla om livet och världen.
De tvingar oss att göra sysslor.
- Att göra vad? - Inte en chans.
Ni verkar jobba hårt hela tiden.
- Och ni är förtjusande. - Jag vet.
Jag lär njuta av att dumpa dem mitt ute i ingenstans.
Och kanske bara en toalettpaus på vägen.
Och efter det säger vi: "Ni får hålla er."
- Ja. - Men om vi är kissnödiga, stannar vi.
- Jag har en liten blåsa. - Men ett stort hjärta.
Gifta sheriffen Bob, jag tror att något konstigt är på gång.
Hurså? För att främlingar satt oss på en häst och lagt en filt över oss?
Ja. Jag börjar tro att det
kanske inte alls handlar om en överraskningsfest.
För det första är det inte ens våra födelsedagar.
Ja, när jag tänker efter var det
faktiskt jag som sa: "Är det här en överraskningsfest?"
Och de sa: "Visst, som du vill."
- Vad ljust det är. Var är vi? - Mitt i ingenstans.
- Vilken stad ligger det nära? - Ingen. Det är er slutstation.
Kan vi få tillbaka vår bönrevolvrar?
Jag bara undrar. Och kan ni kanske ge oss era bönrevolvrar? Jag bara undrar.
- Nix. - Okej, då.
Börja inte vädja till oss att inte lämna er här.
Vi har inget känslomässigt problem med det här.
Snälla, lämna oss inte här.
- Tusan också. - Snälla.
- Jag har inte rätt behå för det här. - Ledsen. Lycka till.
- Tittar de fortfarande på oss? - Låt mig kolla.
- Ja. - Ser de sura ut?
- Ganska sura. - Nu, då?
- De ser fortfarande upprörda ut. -Åh, gud.
Upp med hakan.
- Vi drar och käkar en Västernomelett. - Okej.
De gifta sherifferna fick vad de förtjänade.
Slut. Vilken fantastisk saga.
Strukturen är lite rörig...
Det är inte så den slutar. Nej. Vet ni varför?
För att ingen har kyssts än?
För att de gifta sherifferna inte gav upp.
De tänkte inte låta de kaxiga stadsborna vinna.
- Inte för att det handlade om det. - Jo, det gjorde det. Så de började gå.
Och de fortsatte att gå, bar varandra på ryggen.
Och turades om.
Japp. Och de slogs mot vargar.
De dansade med vargar och de slogs mot fler vargar,
eftersom de vargarna inte gillade att de dansade med de andra vargarna.
Allt för att återvända till stadsborna,
för att hjälpa och vaka över dem.
Nej, stadsborna har det fantastiskt roligt
och tar hand om sig själva.
Det är för att de inte visste vad som väntade dem.
Problem. Riktigt stora problem. Den dåliga sorten.
Stygga små dumbommar.
Ni gjorde inte som ni blev tillsagda.
Big G kommer att förändra hela stället.
Ni kunde ha blivit en del av det. Ett underbart nytt civiliserat samhälle.
Den väluppförda Västern, tänkte hon kalla det,
och jag kommer att bli ännu rikare, vilket är ganska schysst.
Så, hur blir det?
Antingen lämnar ni stan eller så fyller jag och mina gruvarbetare er med bönor.
- På ett dåligt sätt? - På ett väldigt dåligt sätt.
- Linda. - Vad då? För mycket?
- Det är en western. - Gör inte bönor skrämmande, kvinna.
Så stadsborna kunde ha undvikit allt detta
genom att bara lyssna på sherifferna och städa upp efter sig, men nej...
Nu stirrade de rakt in i bönrevolvrarnas pipor,
omringade av mr Goldoeder och hans gruvarbetare.
- Det var ett dödläge. - De var så dödläge-aktiga. Ledsen.
Dödläge-musik.
- Sluta! - Vi är här för att skydda er.
- Vem? Mig? Vad trevligt. - Nej. Dem.
- Bu. - Lite vatten skulle också sitta fint.
Har någon en vattenflaska? Jag frågar igen senare.
Vänta nu.
Varför lita på er?
- För att. - För att vad då?
För att vi är sheriffer, det är vårt jobb att skydda er.
Men hur vet vi att ni inte är ute efter egen vinning?
Ni samarbetar med Goldoeder för att få er stora utbetalning, va?
Okej. visst. Vi kanske ville imponera lite på Big G.
Stäm oss. Inte för att stan har någon advokat.
Jag är advokat.
-Är du? - Japp. För personskador mestadels.
- Toppen. - Lite skatterätt.
Okej, ja, jag fattar.
Men tänk om sysslor kan göra er gott?
- Har ni tänkt på det, odågor? - Som vi älskar.
Att tvinga er att göra sysslor kanske hindrar er från att bli kriminella.
- Varför lyssnar ni inte på oss? - Nu!
Hallå. Ser ni? Det här händer när vi lyssnar på er.
Vi blir distraherade och får våra bönrevolvrar stulna.
Tusan också. Min höll ihop hela min outfit.
Men sedan sa den gifta sheriffen Linda...
Du kan inte böna oss alla, Goldoeder.
För det första skulle det bli en väldig bön-röra.
- Och du vet att Big G inte gillar röra. - Det är sant. Attans.
Men så fick han en idé.
- Jag har en idé. Låt oss ha lite kul. - Jippi.
Bearps-barnen, gifta sheriffer, vad sägs om en snabb skottduell?
Två personer, två bönor. Bästa skott vinner.
Och vinnaren får bestämma vem som får stanna och vem som försvinner.
Jag deltar också och jag är en fantastisk skytt.
Japp, det var precis vad jag ville träffa, och det gjorde jag.
Sherifferna skulle inte ge sig in i en skottduell mot sitt eget folk.
Och, Louise, det här låter mycket som filmen Snabbare än döden
Vad kom först, filmen eller sagan?
- Filmen. -Är den en romantisk komedi eller...
Har du sett filmen, Louise?
Bara de delar som visades på TV
medan ni låg och sov på soffan och jag såg hela filmen.
Hur som helst, sherifferna gick med på det, för innerst inne
visste de att det var enda sättet att visa vem som bestämmer.
Det tror jag inte.
- Hon har rätt. - Va?
De måste tävla i bönskjutning för att visa vem som bestämmer.
Sherifferna Bob och Linda vinner. Slut.
Och så började tävlingen.
Först ut, den gifta sheriffen Bob mot Louise.
Och njut av min pyttelilla hatt. En bebis gav mig den.
Jag skojar bara. Den är skräddarsydd. Av en bebis.
- Du kommer att förlora. - Kan jag få möta någon annan?
Kanske någon mindre skrämmande. Kanske advokaten.
- Hallå där. - Nix.
Okej, jag bara...
- Alla kan se min rumpa, va? - Ja.
Äckligt.
Det är inte rättvist.
Och Louise, varför skulle min stjärtlapp vara öppen? Det vore udda.
Det dröjde 50 år innan stängbara stjärtlappar uppfanns.
Lyssna bara. Mamma, jag har inte kommit till delen
där du skjuter av Gene bältet
- och blottar hans rumpa. - Härligt.
Av jord har rumpan kommit. Jord skall rumpan åter bli.
- Vänta. Dör jag? - Nej. Du är bara dramatisk.
- Okej. Fortsätt. - Hur gick det för mig, Louise? Bra?
Gör dig redo för att bli skjuten med... Du vann.
Inte så bra.
Sen var det dags att se vem som skulle möta
Goldoeder i den sista omgången.
Det var då Goldoeder bestämde sig för att göra det ännu mer intressant.
Vi gör det mer intressant.
Nu när bara de riktigt farliga typerna är kvar
kan vi väl plocka fram de riktiga bönorna?
Limabönorna.
Du kan inte mena allvar.
Limabönor är enorma, de gör ont som bara den.
Och de smakar i bästa fall okej.
Om man steker dem med lite smör...
- Pappa. - Förlåt.
Och den gifta sheriffen Linda sa...
Jag kan inte fatta att du tänker skjuta mig med en limaböna.
Och Louise sa...
Jag kan inte fatta att du tänker skjuta mig med en limaböna.
Gör bara de förbannade sysslorna.
Inte en chans.
Varför kan du inte bara göra något när jag ber dig?
Det är jag som bestämmer och jag vet bäst.
Det är som om ni inte respekterar mig,
trots att allt jag gör, gör jag för er.
- Okej, Bryan Adams. - Ledsen. Jag vägrar göra dem.
Det är så frustrerande.
Vet ni vad? Glöm det. Glöm allt.
Jag bryr mig inte. Jag struntar i vad ni gör.
Gråter du under en skottduell?
Nej, jag mår bra. Jag bestämmer och mår bra. Ingen fara.
Hallå allihop, kolla på ponnyn Pepperoni.
- Så het. - Allt handlar inte om dig, Pepperoni.
Vinner jag?
Är mamma okej? Jag frågar bara, för att hon sprang ut ur rummet gråtandes.
Det kanske är en del av hennes nattliga skönhetsrutin.
- Om det fungerar, så fungerar det. - Jag ska prata med henne.
- Jag kanske borde det. - Okej.
Så, har ni några roliga helgplaner?
- Nej. - Okej.
- Mamma. - Hej. Jag mår bra.
Jag behövde bara fisa. Så, jag sprang ut hit för att fisa.
Och jag gråter inte, även om det är helt okej för mammor
att bli arga och frustrerade och gråta framför sina barn.
Förlåt om jag fick dig att inte gråta. Nu känner jag mig usel.
Det är inte lätt när någon större än en själv säger åt en vad man ska göra.
Och så var det grejen i skolan. LeBonz som tog min vackra godisklubba.
- Det var dålig tajming. - Jag vet.
Jag hade precis pratat med mormor i telefon,
och hennes snack om sysslor fick mig att tänka.
- Så, vi skyller på mormor. - Nej, vi älskar mormor, men ja, kanske.
Dessutom var en av våra sysslor
att tända mormors cigarrer medan vi hade dem i munnen... Den smaken.
- Så hon kanske inte är årets mamma. - Nu låter hon otrolig.
Det är bara det...
Det har varit så mycket press med att försöka uppfostra er på rätt sätt.
Vi kan klanta oss.
Och då blir jag arg på er, men ni är bara barn.
- Det är bara... Det är lite mycket. - Mest på grund av Tina, va?
- Och Gene. - Kom hit.
Jag är glad att du är så kaxig. Det lär hjälpa dig när du blir äldre.
Ingen kommer att mucka med min Louise.
Du kommer att bli fängelsets tuffaste gullunge.
- Tack, mamma. - Men du kommer inte undan sysslorna.
Aldrig.
- Om du får godis? -Överenskommet.
- Kanske några godispinnar. - Godisklubbor.
Godis var min idé.
Jag skulle städa skiten ur stället för godis.
Som vanligt löser godis allt.
Kan vi gå tillbaka till er säng och avsluta sagan nu?
Jag vill veta vad som händer med den fängslande pianisten.
Spelar han någonsin på Coachella?
Lägg på ett kol.
Jag måste hem och tvätta gruvarbetarna före morgondagen. De är smutsiga.
- Vad i... - Ja, vi står på samma sida nu.
- Ja, vad ska du göra åt det? - Ja.
- Samma sida-polare. - Strunt samma. Jag bönar er alla.
Kan ni ställa er bredvid varandra och komma närmare?
- Vad är det som händer? - Big G. När kom du hit?
Alldeles nyss. Jag tog en vagn från järnvägsstationen.
Kusken var väldigt hårdhänt med väskorna, och hästarna var alldeles för högljudda.
Jag beklagar. Allt är i sin ordning, Big G.
Jag ska bara göra mig av med alla oanständiga stadsbor snabbt,
så kan jag ta med dig på en rolig rundtur.
De gifta sherifferna är inte coola längre. Bara så att du vet.
Är det ingen som gör några sysslor här?
- Jag gillar det inte. - Gissa vad.
Det är okej. Du behöver inte gilla det.
Vi är överens om att inte vara överens.
Den här stan är vår. Det här folket är vårt.
Och den där syrliga, lökaktiga lukten är vår lukt.
Och visst, vi sheriffer kanske inte alltid gör vad vi borde,
men vi gör vad vi måste för stadens bästa.
Och jag lär bli en bättre sheriff om jag går på min magkänsla,
och inte någon annans, som inte ens bor här.
Och just nu säger min magkänsla: "Håll dig undan, Big G."
Vänta lite. Finns det en kanon som jag på något sätt rider på?
- Ja, en bönkanon. - Och den rullar av sig själv?
Det var så kanoner funkade på den tiden, tror jag.
- Du. - Ska vi flytta dem?
Nej, de är så gulliga. Det finns plats för oss alla, va?
Ja. Det gör inget om halva min kropp svävar i luften.
Ni glömde en sak.
- Ja. - Just det.
Det här är vad jag kallar god pepperoni.
Översättning: Ellinor Ledger