Den er rustet igjen. Sikkert alle sammen.
Hvor er Maggie?
Hun var like bak meg.
Noen må løfte meg opp.
Går du opp dit, er du død.
Hun ville blitt sint hvis du prøvde.
Hun vil at vi skal fortsette.
Vi må åpne døra.
Så går vi fra vogn til vogn til vi kommer foran på toget,
og så hopper vi ut.
Da fortsetter vi bare.
Se opp.
DET KOMMER ETTER OSS ALLE
SANNHETEN LYVER
Du vet vel hva dette betyr? Fotoveggen.
- Samveldet... - Bilde av deg i lommebokstørrelse,
det betyr at det lå i din brors lommebok.
Det betyr at han beholdt lommeboken
i apokalypsen, kanskje i over ti år.
Hvem gjør det? Han høres fantastisk ut.
Hva?
Og det du sa.
Så hva er planen?
De har struktur, lover.
Noen her har ansvaret, og jeg skal snakke med den personen.
Er det alt? Planen er å snakke?
Ja, iskald, kreve resultater.
Hva er det?
Ingenting, det er bare... Det er broren din.
Sikker på at du kan være iskald?
Ja, jeg var advokat. Kommer naturlig.
Jeg er glad i broren min,
men jeg hadde ikke sett ham på veldig lenge før alt dette,
og jeg trodde... Det spiller ingen rolle.
Jeg klarer meg fint bare jeg kan snakke med dem...
Oppfør deg normalt.
Det var henne fra i går kveld.
Så du hvordan hun så på oss? Hun vet det.
Det går fint. Ingen vet at vi prøvde å. Tro meg, vi ville...
Ezekiel er borte.
Og før dere spør:
Jeg har lett overalt.
Ingen sier noe. Noen tok ham.
Noen vet hva vi gjorde. Han er den første dominobrikken som faller.
For å svare på spørsmålet som kommer,
jeg vet ikke hvordan jeg vet det, men jeg friker ut.
Det er nok fordi han skjelte ut den store fyren.
Herregud. Hvorfor skjelte han ut den store fyren?
Vi bør snakke med dem.
Si hvem vi er, og hvor vi egentlig kommer fra.
Eugene, for siste gang, ikke snakk med politiet,
eller hvis du er i en situasjon der du må,
hold deg til historien.
Hva gjør vi?
Hva? Vær rolig.
Is, is.
Har dere en av våre folk?
Hva har dere gjort med ham?
Jeg krever å få vite hvor han er.
Ro deg ned.
Jeg vet ikke hvor vennen din er.
Det er ingen grunn til å fortsette denne samtalen.
Jeg vil snakke med noen som kan gi meg svar.
Hvem rapporterer du til?
Vil du snakke med sjefen min?
Det stemmer. Vi vil snakke med sjefen.
Pappa, du ba oss gå videre om du ikke var tilbake etter en uke
Mamma hørte ikke på det
og gikk for å lete. Det er tre uker siden, så vi går snart.
Jeg skal passe på Jesse og slå på radioen hver dag kl. 10.
Ses snart. Hilsen Tom og Jesse.
Hund, kom hit!
Kom hit!
Kom hit.
Hund!
Jeg vet ikke hvorfor du er her.
Du har allerede blitt vurdert.
Tror du at dere har vurdert meg?
Nei, kjære deg.
Jeg har vurdert dere.
Du vet ikke noe om...
Samfunnet deres er stort og organisert.
Det er et byråkrati, og dere er en del av det.
Du hadde sikkert en sånn jobb før undergangen.
Jeg vil tippe rettspsykolog.
Kanskje du var akademiker. Forsker?
Deres rolle er å vurdere trusselen for samfunnet deres.
Dere spør om hvem vi var fordi noen over dere har bestemt
at det er en god måte å avgjøre hvem vi er.
Så dere roter rundt i støvete hjørner av hjernen vår,
tester grensene våre med spørsmål om dovaner.
Dere ble opprørt av en to-dollarseddel,
som får meg til å tro at dere bruker amerikanske dollar
og må ha kontroll på beløpet som er i omløp.
Dere bruker kjente penger som en psykologisk taktikk
fordi dere vet hvor desperat folk savner den gamle verden.
Dere ønsker å forstå hva vi er i stand til
og om vi kan forbedre samfunnet deres
eller bare vil tære på ressursene,
men sannheten er at dere også må rettferdiggjøre deres eksistens.
For er det ikke nesten mer verdifullt nå
å ha noen som kan fjerne søppel
og forebygge sykdom
enn noen som kan lage endeløse lister med spørsmål?
For til syvende og sist
må du stole på magefølelsen
om hvorvidt personen overfor deg
vil drepe deg mens du sover, eller ikke.
Men dere er begge mennesker som følger reglene.
Jeg var advokat.
Jeg liker regler.
De gir orden i kaoset.
Hvilket betyr at dere trenger meg.
Jeg har grunn til å tro broren min, en brystkassekirurg,
bor i Samveldet og leter etter meg.
Jeg vil gjerne ha fremskyndet behandlingen vår
i henhold til samfunnets asyl- og immigrasjonsregler.
Hvor gikk du på skolen igjen?
Bachelorgrad ved Oxford,
studerte juss på Harvard, som du vet godt.
Skal jeg ramse opp kvalifikasjonene mine igjen?
Kaffe.
Sitt stille, du får nervene mine
til 11 på en skala fra 1 til 10.
Jeg kan ikke noe for det. Vi har ventet og ventet,
og nå må jeg veldig tisse.
Jeg burde ikke ha sagt det. Straks tilbake.
- Nei, vi må holde sammen. - Eugene,
hvis den lekre fyren i oransje dress
gikk inn med kaffe,
går det sikkert bra for Yumiko.
Kanskje hun er ute før jeg kommer tilbake.
Har dere toalettpapir?
Det var som faen.
Jeg gleder meg.
På tre. Én, to...
Kan ikke dere ta den?
Blir dere slitne, tar vi over.
Er det taket?
Vandrerne.
Det er under oss.
Det er morsekode. Det er SOS.
Jeg falt, han så det og lot meg bli igjen for å dø.
- Hva så? - Innrømmer du det?
Du prøvde å drepe henne.
Nei, hun var i trøbbel og jeg hjalp ikke.
Det er stor forskjell.
Hvem skal hjelpe deg nå? Hvem her støtter deg?
Du trenger ikke fingre for å telle til det tallet.
Hun snakket om å drepe meg.
Jo før, jo heller.
Og likevel er jeg drittsekken
fordi jeg ikke hjalp henne?
Jeg har vært til hjelp for hver eneste en av dere.
- Det hjalp å brenne Hilltop? - Jeg drepte Alpha.
Så ja, jeg var til hjelp.
Hvis jeg ikke hadde gjort det,
ville alle dere kjenner, hatt hodet på stake.
Jeg gjorde det som måtte gjøres.
Greit? Jeg prøver.
- Jeg tror ikke på et eneste ord. - Ikke jeg heller.
Nikk, så skjer det.
Vi kan komme oss gjennom byen uten ham.
Hjelp!
Hjelp meg!
La ham være.
Hjelp!
- Hjelp! - Gage?
- Hva skjedde? - Vi gikk oss vill i tunnelene.
Det er vandrere overalt.
- Kanskje de... - Hvordan kom han inn dit?
Jeg fikk opp en dør i den andre enden.
Lukket du den?
Gage.
Denne virker litt løsere. Sasquatch, gi meg en hånd.
- Åpner vi den, kommer alle inn. - Han er like ved.
- Det vet jeg. - Faen ta deg.
Alden!
Kom igjen.
Er du gal? Flytt deg!
Maggie.
Maggie!
Åpne døra!
Jeg er lei for det, ok?
Jeg gjorde en feil, og jeg er lei for det.
Jeg vil ha en ny sjanse.
Ok? Jeg skal ikke gjøre det igjen.
Jeg skal ikke gjøre det igjen. Jeg skal bli bedre. Vær så snill.
Maggie, hør på meg. Vi har tid til å åpne døren.
Maggie!
Vi har ikke nok ammunisjon.
Dropp det.
Beklager, jeg kan ikke.
Løgner.
Unnskyld meg, jeg har ventet på min venn Yumiko.
Hun er i det rommet.
Jeg lurte på om du kunne si meg
- omtrent når hun er ferdig. - Det er ingen der inne.
Men jeg så
vennen min gå inn med to forhørere.
Jeg har ikke sett noen komme ut. Hvis du bare kunne sjekke...
Det er ingen der inne.
Min andre venn gikk på toalettet...
Hvilken venn?
Du må gå nå.
Hva er det?
Dårlige minner.
Om hva?
Dere vil ikke se på ham. Hvorfor ikke?
Hvorfor vil dere ikke se på ham?
Alt som er igjen, er et skall av en mann som døde som en feiging.
Det var urimelig.
Han var redd.
Han fortjente ikke å dø på den måten.
På den verste tenkelig måten.
Det fins verre måter.
Mye verre.
Før jeg fant Elijah og folkene hans...
...var Hershel og jeg lenge alene.
En dag kom vi over en skrøpelig gammel mann
som satt på knærne ved siden av en veltet handlevogn.
Den var full av klær
han sa han hadde samlet til barna sine,
og kunne vi hjelpe ham med å få vogna hjem?
Han sa han ville gi oss mat for bryet.
Jeg visste at han løy.
Men jeg sultet...
...og snart ville Hershel gjøre det.
Så vi ble med ham hjem.
Jeg truet ham med kniv og stakk hånden i lommen hans.
Jeg trakk ut kloroformfillen han skulle bruke på meg...
...og stappet den i munnen hans.
Så gikk vi inn i huset,
jeg låste gutten min inn på et rom
og gjennomsøkte huset.
Det var tre...
...deformerte...
Jeg ville ikke kalt dem menn.
De kom etter meg.
Men jeg tok meg av dem.
Og huset var stille,
bortsett fra en bankelyd
fra loftet.
Jeg tenkte at de kanskje hadde fanger der oppe
som prøvde å komme seg fri.
Så jeg gikk til en dør i enden av gangen,
åpnet den og så opp, og der var det en trapp.
Øverst i trappa var det en skygge...
...som vred seg og gynget.
Jeg trodde det var et dyr.
Plutselig falt den ned trappen.
Den landet ved føttene mine.
Det var en vandrer som hadde vært en kvinne.
Armene og beina...
...var saget av, sydd.
Øynene var stukket ut, ingen tunge.
Og hun hveste
gjennom en åpen flenge i halsen,
der stemmebåndene var revet ut.
Og magen hennes var stor og rund.
Det som var inni, prøvde å komme seg ut.
Jeg gikk opp, og der var det tre andre som henne...
...men hjertene deres slo fortsatt.
Og vet du hva som var min første tanke,
det aller første som streifet meg?
Hvis de er i live, må det være mat her.
Så jeg tok meg av dem.
Så fant jeg maten, mye av den.
Hershel og jeg fylte vogna med den og dro.
Jeg føler ingenting når jeg forteller deg det.
Forstår du?
Fordi det er det som er der ute.
Da jeg så det, mistet jeg noe,
og jeg synes ikke det jeg gjorde, var galt.
For det har gjort ting så mye klarere.
Det vi har i Alexandria,
det vi hadde i Hilltop, og i Meridian,
det er sjeldent.
Det må det være...
...sammenlignet med alt som er der ute.
For hvis det ikke er det...
Det betyr at vi var heldige.
Det betyr at ingen har skjønt det.
Ingen gjorde det noen gang... og ingen vil gjøre det.
Hund?
Daryl, hjelp meg.
Kom igjen.
Flink bisk.
Hvor ille er det?
Det er ikke bra.
Har du vært der oppe?
Ja.
Dårlig idé.
Jeg mistet Gage.
Hvor er ammosekken?
Jeg mistet den også.
Nei. Stopp! Ikke kast det bort på meg.
Her. Det er alt jeg har.
Si til barna mine at jeg ikke døde som feiging.
Det er sperret.
Gå.
Hei!
De kommer inn fra denne siden.
Tilbake!
Bisken.
Kom igjen.
Kom igjen, fort!
Kom deg bak noe.
Hva har dere gjort med følgesvennene mine?
De blir behandlet.
Administrativt behandlet?
Eller som i pølser eller andre kjøttsaker?
Det vil jeg så gjerne vite.
Jeg vil se dem.
Liker du å føle deg nervøs?
Nei.
Bare én ting får fart på hjertet mitt.
Når jeg er der ute og kjemper mot de døde
og magentasvermen.
Det hamrer hver gang.
Men ikke på en dårlig måte.
Her, tørk deg.
- Jeg tror at... - Du kan ikke lyve.
- Jeg... - Så ikke lyv.
Ok. Jeg hadde ikke tenkt å gjøre det.
Hadde du ikke?
Nei.
Det får meg til å like deg.
Fortsett sånn, det vil hjelpe deg. Hvis du ikke gjør det...
Skjønner du?
Bruk ordene dine.
Ja, sir.
Bra.
Nå,
jeg vet at du skjuler noe.
Du vet at du skjuler noe.
Jeg skal gi deg to spørsmål.
Du skal gi meg to svar, sannferdige.
Gjør du det, får du gå.
Du får se vennene dine igjen.
Alt blir bra.
Så enkelt er det.
Klar?
Hvor er bosetningen deres?
Og hvorfor var dere på togstasjonen?
Eugene, hvis du lyver, så vet jeg det.
Okidoki.
Du har rett.
Jeg har skjult noe.
Jeg ville fortelle det,
men jeg var redd for hva vennene mine ville synes.
Jeg har ikke alltid vært så emosjonell,
men over 10 000 timer med død, tap og frykt
har åpnet meg opp litt.
Jeg fant en gang en radio.
Kveld etter kveld snakket jeg inn i tomrommet.
"Tenk om..."
Som idioter gjerne gjør,
og jeg er en idiot.
Så en kveld svarte en stemme fra tomrommet.
En vakker stemme.
Vi snakket sammen, og hun...
...syntes ikke jeg var frastøtende.
Vi snakket om togmuseer og iskrem, og vi lo.
Vi sang Iron Maiden.
Vi ville møtes.
Jeg overtalte vennene mine til å bli med for å be
den som dukket opp, om å hjelpe oss,
for ellers ville de ikke ha blitt med.
Men alt jeg tenkte på, var Stephanie.
Så ja, jeg løy.
Jeg har løyet hele tiden, fordi jeg er redd for å miste
de tre vennene jeg har i denne verden.
Og jeg løy for Stephanie om å være fra en stor bosetning,
fordi jeg var redd for at hun kanskje ikke var den hun sa,
at hun kanskje var en femme fatale som la feller for et ensomt hjerte.
Jeg har mangelfull erfaring på det romantiske området.
Jeg har ikke lett for å skape relasjoner,
særlig ikke til kvinner.
Jeg er faktisk jomfru,
selv om jeg har observert akten flere ganger enn jeg vil innrømme.
Takk for at dere ikke ler.
Jeg var...
Jeg håpet at etter en passende lang tid
kunne Stephanie bli den som endret min status,
for innerst inne håpet jeg at
hun kanskje var min store kjærlighet.
Nå har jeg blitt tvunget til å innrømme det.
Det var ydmykende.
Jeg er redd for at om Stephanie får vite
at jeg ikke var ærlig,
vil hun kanskje ikke ha noe med meg å gjøre lenger.
Så her er jeg.
Veldig lettet over å få sagt det,
for alt jeg har sagt til nå,
har vært sant.
Eugene.
Greit. Slipp det ut.
Jeg trodde... Hvor tok de deg hen?
En sykestue.
De behandlet meg og ga meg en ekkel urte-hostesaft,
og jeg sov.
Hadde de noe i hostesaften?
Nei. De tok vekk lykten, og jeg sovnet.
De sjekket meg et par ganger,
og så tok de med Yumiko på besøk.
Så tok de oss med til et rom med Princess,
og så brakte de oss hit.
Gudskjelov at du også er her. Vi var redde.
"I henhold til paragraf 114A i Den evige unions nye lover,
"etter tradisjonene etablert i
"tidligere grunnlov og menneskerettighetserklæring,
"har dere gjennomført
"innledende behandling og vurdering for asyl og statsborgerskap
"i disse Forente bosetninger."
Når dere går gjennom disse dørene,
blir dere fulgt til orientering av en betjent.
Velkommen til Samveldet.
Jeg var på West Point, drittsekk.
Jeg skjønner ikke. Hva endret seg?
- Hvorfor har de... - Ikke still spørsmål. Vi er inne.
Hvem av dere er Eugene?
Hei.
Jeg er Stephanie.
- Hva er det? - Det er et brev fra
en gutt til foreldrene.
Det er fra den gang.
- Fant du det? - Ja, nede i tunnelen.
Så du noe annet der nede?
Nei, bare det samme som du så.
Skal vi dra?
Vi må ta en avstikker først.
- Arbor Hills. - Hva er det?
Skjult depot.
Georgie lagde dem, i tilfelle vi fikk problemer
mens vi var ute og lette etter overlevende.
Det har ammunisjon, mat, våpen.
Vi hviler der og fyller på før vi drar til Meridian.
Radiotårnet markerer nabolaget.
- Vet du hvor det er? - Ja.
Kom igjen.
Dette stedet har gått til helvete siden sist jeg var her.
La oss dra tilbake. Vi kan gå gjennom...
Tonje Bjørkheim Nilsen