Han är inte härute.
Jag följde den till havet och tillbaka. Det finns inget där heller.
Allt väl?
Den här har sparkat skiten ur mig varenda morgon klockan fyra.
Så jag kan ändå inte sova.
Judith har frågat efter dig. Det var ett tag sen vi såg dig i Alexandria.
Jag kommer tillbaka när jag har hittat nåt.
Det finns många skäl att återvända. Att hitta nåt måste inte vara ett.
Det ser ut som att jag kommer att bli den ende härute ett tag framöver.
- Du behöver inte göra det. - Jag tänker inte sluta leta.
Aldrig.
Trivs du med att vara ensam?
Gör du?
Det är jag inte.
Judith, stanna hos din bror.
- Vad är det? - Daryl är vid porten.
- Släppte du inte in honom? - Han är inte ensam.
Henry är skadad och ni låg närmast.
Annars hade jag inte kommit, men vi hade inget val.
- Och hon? - Hon är med oss.
Vi kan inte lita på henne.
Men jag litar på Daryl.
Öppna!
Vi hittade dem inte långt härifrån.
En av dem är skadad.
Herregud... Michonne?
Jocelyn?
Det är ingen fara.
Så vart ska ni nu? Direkt till Kingdom?
Antagligen inte direkt, men Carol bör ju få veta.
Det var inte planen men jag skulle göra om det.
Med andra skor.
Tack. För allt.
- Håll ett öga på flickan. - Jag fixar det.
De tycks inte ha blivit förföljda. Daryl dolde sina spår.
Men om skinnpajsarna letar så lär de hitta oss snart nog.
Och dem.
Jocelyn?
Jocelyn, du förlorat för mycket blod! Michonne!
- Joss, vad gör du? - Jag måste tillbaka.
- Hon kan inte resa just nu. - Jag måste, det finns andra!
- Du kan inte ge dig ut så här. - Jag måste hitta dem!
- Joss, vänta! - Nej, ni förstår inte!
Sluta, det är ju jag!
Det är jag. Prata med mig. Tala om vad du behöver.
Mich, jag behöver hjälp.
- Är du säker på det här? - Ja, det är ett av Joss gömställen.
Jag är rätt säker på att några av dem skulle återvända hit.
Vill vi in får vi nog gå runt...
Fiffig manöver. Poäng för fingerfärdighet.
Planer er kamrat att släntra hit igen?
Ja, hon lär släntra...
Det är vidrigt. Och det kommer att bli ett stort ärr.
Jag gillar det. Du kommer aldrig att glömma vad du gjorde.
Inte jag heller.
Henry, jag behöver prata med Lydia.
Ensam.
- Ingen fara. Stanna här, du. - Nej då, jag går.
Jag måste ändå röra på mig och se att stygnen håller.
Jag hörde att ni lät folk åka till marknaden.
Jag vill tacka för det. Kingdom behöver det här.
Hade jag vetat allt det här så hade jag inte tillåtit det.
- Du tycker om honom. - Ja.
Jag också.
Sitt.
Jag har gjort saker för att skydda det här stället.
Vissa är jag inte stolt över. Vissa försöker jag glömma.
För att rädda mitt folk har jag fått riskera andras liv.
Det har inte varit lätt, men jag var tvungen.
Och jag har förlikat mig med det.
Det vore kanske lättare om det bara var mitt eget liv jag riskerade.
Om jag bara kunde ge mig av...
...och ta alla risker med mig...
Om det skulle göra alla andra trygga...
...så hade det inte varit ett så svårt beslut.
Fundera på det.
- Är Hilltop i fara? - Jag vet inte.
- Kanske. - Men du hjälpte Lydia ändå.
Nej, jag skulle hämta Henry. Lydia hängde bara på.
Du tog med henne hit. Det betyder att du vill hjälpa henne.
- Jag vill också hjälpa till. - Det vet jag.
Skulle du stanna om mamma sa att det var okej?
Nej, jag borde röra mig vidare.
Din mamma har rätt. Hon skyddar dig, RJ och det här stället.
Det är det viktigaste.
Nej, det är det inte. Inte bara vi, alltså.
Jag har hört historierna om hur alla kämpade mot Saviors och vann.
Vi kan göra det igen.
Du har inte hört alla historier.
Vad skulle min pappa göra?
Det var det jag trodde.
- Okej, vem vill leka tysta leken? - Jag!
Han förlorade! Han klarade det inte!
Du höll dig i alla fall längre den här gången, Marcus.
- Vem vill leka igen? - Jag!
Jag insåg inte hur mycket vi behövde det här.
- Jag önskar att han kunde se det här. - Det kan han.
Var han än är så är jag säker på att han vet.
- Förlåt, jag menade inte så. - Det gör inget.
Ursäkta mig.
Jäklar! När du sa att dina ungar kunde jaga-
- föreställde jag mig som mest några ekorrar och en slangbella.
Linus och Winnie skötte sig bra idag, som alltid.
Jag fattar inte hur du orkar. Jag skulle bli galen av alla ungar.
De tar hand om mig.
Inga vuxna i vår grupp klarade sig.
De knäcktes, helt enkelt.
Men barn, de växer och lär sig.
De kan klara allt.
Du hämtade alla mina barn, så nu tänker du alltså börja igen?
Försök inte, jag känner ingen den uppsynen.
- Du ska ut och leta efter din karl. - Jag har ingen uppsyn.
Tredje året.
Rektorn krävde 1000 underskrifter för att överväga ditt förslag.
Blicken du gav honom när du dök upp på hans tjusiga middag med 2000...
- Den uppsynen! - Den mannen var ett rövhål.
Jag sa ju det - uppsynen.
Du vet redan att du ska iväg, så ta och njut av det här.
- Tänk om jag aldrig hittar honom? - Det kanske du inte gör.
Men ger du upp så kommer du definitivt aldrig att göra det.
Det kan du inte leva med, eller hur?
Jag måste få veta.
Judith och det här barnet, de förtjänar att få veta.
Leta då rätt på honom, Mich.
Du hittade mig efter femton år.
Senast vi sågs fanns det fortfarande en värld.
Omöjligare än så kan det inte kännas.
- Jag är så glad att du är här. - Jag också.
Minns du när jag sa att du skulle bli en utmärkt pappa?
Du får stryka det om exploderande blöjor, men jag hade rätt.
Mycket har förändrats. På den tiden byggde vi fortfarande broar.
- Ta hand om dig. - Du också.
Tack.
- Hon är arg på mig. - Det är för att hon inte vet.
- Varför berättar du inte för henne? - Hon är inte redo.
Och det är inte jag heller.
Hon är bara ett barn. Hon ska få fortsätta vara det så länge det går.
Det är inte bara ett litet barn du har där.
Hunden!
- Ännu ett pyjamasparty? - Ja, Judith älskar dem.
- God morgon. - God morgon.
- Hur mår du? - Bra.
Hallå?
- Joss? Judith? - Marcus?
Marcus! Var är du, kompis?
- Judith! - Michonne!
- Herregud! - Nåt är fel. Sjukan har länsats.
Nej...
Nej, nej, nej... Joss, nej...
- Kan jag få mer tomater, tack? - Självklart, raring. Varsågod.
Judith, ät. Peta inte i maten.
Förlåt, mamma. Jag är inte så hungrig.
Jag åt ett mellanmål förut.
- Får jag gå till mitt rum? - Javisst.
Men slå in maten och ställ undan den först.
Tack, mamma.
Judith?
Jag vet att du är arg.
Jag skulle vilja prata.
Det är en sak jag vill berätta för dig.
- Har Judith varit hit idag? - Är du bara nyfiken, eller?
- Svara på frågan. - Jag har inte sett henne sen igår.
- Vad i helvete pratar ni om? - Du är alltså nyfiken.
För nån som vill vara hjälpsam är du jävligt kass på det.
- Inget egentligen, bara småprat. - Precisera.
Läxor ibland. Andra gånger saknar hon farbror Daryl.
Hon gillar historier om sin pappa och Carl.
- Du matar henne alltså med skitsnack? - Skitsnack avslöjar hon, det vet du.
Jag talar om för henne att hon är lika hård som Carl var.
Hur han tog sig in i Sanctuary och sköt ett gäng av mina killar.
Hur farsgubben ninja-snittade min hals.
Det är gamla historier, men för henne är de nya.
Varför berättar du sånt? För att du vet att jag inte har gjort det?
Eller försöker du vinna hennes tillit, nåt du kan utnyttja?
- Hon gillar att lyssna på mig. - Du gillar att lyssna på dig.
Vi har det gemensamt.
Poängen är att hon kommer hit för att jag är ärlig mot henne.
Om du var det så skulle du kanske prata med henne istället för mig nu.
Är du ärlig? Menar du allvar?
Berättade du vad du gjorde med Glenn och Abraham?
- Nej, jag misstänkte det. - Jag har jämt varit ärlig mot henne.
Hon ställer frågor och jag svarar på dem.
Så ja, hon har hört de historierna också.
Hon hatar att du inte släpper in nya människor.
Hon tycker att det borde vara som Carl skrev i brevet till henne.
Prata inte med mig om Carl! Och inte om vad hon vill eller känner heller!
Hon är min dotter!
Det har du helt rätt i. Hon är din dotter-
- så hon har sina egna idéer om hur saker borde vara.
Du kom inte hit för att du var nyfiken.
Du kom hit för att du inte har nån aning om var hon är.
Hon kanske är och klappar en häst.
Eller så är hon exakt som sin mor och vägrar att stillatigande ta skit.
Förlåt, mamma, men jag måste iväg. Våra vänner kan behöva hjälp - Judith.
Vi tar en paus.
Jag vet att du vill vara härute men du har faktiskt ett barn.
Vi kommer att hitta henne. Det gör vi.
Det är helt otroligt.
Hon var en vän. En riktig.
Vi gick igenom allt tillsammans medan vi försökte hitta oss själva.
Hjärtesorg, min mammas död...
Jag ville att hon skulle bli det igen.
Jag behövde det.
- Jag sänkte garden, och nu... - Det här är inte ditt fel.
- Inte ett dugg. - Jag borde ha vetat, Daryl.
- Jag borde ha anat nåt. - Nej, för du är inte som hon.
Vissa har bara så mycket ondska i sina hjärtan.
De döljer det, som om de bär en mask eller nåt.
Det här är hennes fel, och hon ska få betala.
Vi kommer att hitta dem.
Vi borde fortsätta.
PJ!
Vänta!
Michonne?
- Var är mina barn? - Släpp vapnen.
Säg bara att de är oskadda.
- Släpp dem, sa jag. - Okej...
Snyggt, Linus, snyggt.
Hon är vaken.
Fortsätt, Linus. Var stark.
- Bra gjort, Linus. - De starka överlever.
Och frodas.
Jag sa ju att barn klarar allt.
Jag lärde dem och hjälpte dem bli det vi är, för de får inte vara mjuka.
Inte nu. Inte som jag var.
Var är hon?!
Kontrollera det, Winnie. Låt inte det kontrollera dig.
Judith!
Så där.
- Vi borde sära på oss. - All right. Jag binder honom.
Skicka ut en patrull till. De kan vara fler.
Båda har rymt! Varna de andra och lasta i resten. Vi måste härifrån.
Var är mina barn? Var är Judith?
- Berätta! - Varför det? Hon har det bättre nu.
Du lever i det förflutna och jagar ett spöke, medan hon var med mig.
Judith! Judith!
- Du vet vad som gäller, Linus. - Villebrådet är märkt, döda det nu.
Hjälp honom. Kom igen.
Jag vill inte skada dig!
Judith!
Jag visste inte att det skulle bli du. Jag är ledsen. Det var bara ödet.
Ni får alla följa med till Alexandria. Vi ska ta hand om er nu.
Döda alla hennes barn. Resten följer med mig.
Winnie, nej!
Nej, sluta!
Snälla, sluta!
- Gör slut på det! - Nej, Winnie!
Snälla, sluta!
Winnie!
Winnie...
Snälla du, gör det inte.
Judith...
Judith!
Mamma!
Hej du. Mår du bra?
- Mår du bra? - Hej, allihopa.
Judith!
Hjälp, mamma!
- Är du oskadd? - Ja.
Vi behöver prata.
Jag stod där, och det var som att du inte kände igen mig.
För ett ögonblick trodde jag att jag kom försent.
Jag trodde att du hade förvandlats och att jag hade förlorat dig.
Du såg inte ut som du.
På grund av blodet.
Men sen såg jag att det var du, och jag var så glad att du hittade mig.
Minns du det?
Minns du nåt mer?
Jocelyn och hennes barn.
De var snälla mot oss hela tiden.
Jag minns att de fick allt att verka som en lek, så vi följde med dem.
Men hon var en dålig person. Det var de allihop.
Det var därför du gjorde som du gjorde.
Jag har hela tiden trott att du inte mindes det.
Jag hoppades att du inte gjorde det.
Och du sa aldrig nåt efter det första året.
Eftersom det gjorde dig ledsen.
Det jag har gjort hemma...
Jag trodde att du inte förstod eftersom du inte visste.
Men det gjorde du.
Så varför i helvete är vi här just nu?
- Våra vänner behöver vår hjälp. - Judith, det är inte så enkelt.
Jo, det är det.
Du är min mamma. Du valde att vara det.
För att du älskar mig och jag älskar dig.
Och när man älskar nån gör man allt för att skydda dem, eller hur?
Men när slutade vi älska Daryl, tant Maggie, Carol och kungen?
Det gjorde vi inte.
Varför känns det då så?
Din far och jag grävde den här tillsammans.
Den dagen stod jag precis här...
...och lovade att aldrig begrava ett barn igen.
Men sen försvann din far...
...och jag tappade bort mig själv.
Sen tappade jag bort dig.
Och jag var rädd.
Mer rädd än jag nånsin varit, vare sig förr eller senare.
Och jag var inte den enda. Så vi bestämde-
- att det här stället bara skulle vara till för de som bodde här.
Det var inte vad Carl eller din pappa gav sina liv för att skapa...
...men det skyddade dig och RJ.
Det var det jag ville.
Det var det enda jag ville.
Du hade rätt.
Vi måste skydda de människor vi älskar.
Alla vi älskar.
Och det ska vi göra.
- Tror du att det blir ett ärr? - Nej.
Men det gör inget om det blir ett.
Är nån på väg till Kingdom?
Vi måste berätta för Alpha.