Tidligere ...
– May! May! May! – Jeg fik kun 5 pund for hende.
Lindo hjalp Appleby med at sælge May.
– Lever May? – Kopperne tog hende.
Mænd, der betragter slaveri som ondt, vil skabe en koloni i Afrika.
Jeg vil slutte mig til dem.
Lad os tage hjem.
15. januar 1792 –
– lettede vores 15 skibe anker og sejlede mod Sierra Leone.
Hver tredje mand og kvinde var, ligesom jeg, født i Afrika.
Med børnene var vi 1200 personer.
Der er det!
Der er det! Kan du se?
Fra min barndom husker jeg profilen af en løves ryg og hoved.
Indtil kysten med løveformen var i syne –
– tvivlede jeg på, at jeg ville vende tilbage til stedet for min afrejse.
Vores nye koloni skal kaldes Freetown.
Disse mænd er kommet fra London for at beskytte os.
Forlad ikke bosættelsen.
Udenfor kan vi ikke beskytte jer mod slaveskibe og fjendtlige afrikanere.
– Får vi ikke selvstyre? – Når tiden er inde, naturligvis.
Man har brugt en formue for at få jer hertil.
De vil styre kolonien for at være sikre på dens succes.
Brødre og søstre, jeg beder jer.
Tiden er ikke inde til at skændes.
I har øjne, hjælp mig med at se.
Kan I se 500 hjem, som allerede er bygget, hvor vi kan hvile?
Ser I nogen kirke?
Har vi et system til at skaffe mad –
– jage, bede og dele?
– Okay, Daddy Moses. – Ja.
Lad os bygge!
Englænderne sov på deres skibe. Vi havde kun telte som beskyttelse.
Så vi byggede Freetown fra bunden.
Vi begyndte med kirke, skole, og huse.
Jeg byttede varer med Temne–stammen og lærte sproget.
Jeg drømte om mit første hjem og planlagde en rejse:
At gå tre månecyklusser for at nå min landsby.
Her, drik.
Giv ikke op! Giv ikke op! Giv ikke op! Giv ikke op!
– Giv ikke op! Giv ikke op! – Hvad sker der her?
– Hvad er der? – De fører slaver til havet.
– Hvor er Clarkson? – Han rekognoscerer.
Hurtigt, før mig til dem.
– Hvad? – Før mig til dem. Hurtigt!
De tager dem!
Frigiv disse mennesker omgående! Løslad dem!
– Nej, Chekura! – Frigiv disse mennesker!
Chekura!
Jeg er deres konge. Slip denne mand.
– Kom nu! – Tilbage, så sker der intet.
– Mr Park! Nej! – Vi må lade dem gå.
Vi lader dem ikke tage disse fanger. De må ikke tage dem!
Træd væk. I kan ikke redde slaverne.
– Nej! – Vent! Vent!
Vent! I skal have tro!
Ingen ved noget om mine problemer ...
– Bortset fra Gud ... – Hallo der!
– Nej! Nej! – Hold jer væk!
Hold jer væk! Hold jer væk!
Ingen ved noget om mine problemer ...
Bortset fra Gud.
Du førte os til friheden, Daddy Moses.
Du førte os til Afrika.
Jeg beklager Deres tab, miss Diallo.
– Tak, dr. Falconbridge. – Kender De mig?
Kaptajn Clarkson fortalte om Dem.
Den sidste anstændige toubab.
De var slavehandler, men De afsværgede det senere.
Ja. Jeg hører, at De vil finde vejen hjem.
Ja. Jeg vil finde en afrikaner, som kan føre mig til min landsby.
Jeg kan hjælpe Dem.
Jeg vil ikke have, vi rejser. Det er for farligt.
Det er vores eneste chance for at komme hjem.
Hvor tit må jeg jagte dig? Vi kan elske hinanden her.
Vi kunne være blevet dræbt 117 gange.
Nogen førte os hertil. Nogen kan føre os tilbage.
Jeg fik dig hertil.
BANCE ISLAND
Tak.
Armstrong, dette er kvinden, jeg fortalte dig om.
– William Armstrong. – Aminata Diallo.
En golfrunde, Falconbridge, før vi sætter os ned for at spise?
Nå ...
Jeg slår et slag til. Det behøves nok.
Falconbridge siger, at De blev taget fra en landsby som barn.
Det stemmer.
Hvordan ved De, at skibet afgik herfra?
Jeg husker golfen.
Deres hjem kan være ødelagt. Hele samfund er blevet plyndret.
Det må jeg selv finde ud af.
Jeg har en tønde rom som byttehandel.
Det er en god pris, men jeg kan desværre ikke hjælpe Dem.
Hvorfor handler De med mennesker?
Det er alt, hvad jeg kan. Jeg elsker Afrika.
Alle gør det. Briter, franskmænd, amerikanere.
Selv afrikanerne har været involveret i handlen i en evighed.
Var det virkelig så slemt for Dem?
De er ved godt helbred, er bekvemt klædt og har mad i maven.
Vi giver vores fanger mad.
Man sulter ikke varen, hvis den skal give fortjeneste.
Og jeg er træt af rygter. At vi brændemærker fanger.
Jeg har aldrig oplevet det.
Vil De vende Dem om et øjeblik?
Vend Dem om.
Nu kan De vende Dem om igen.
Det er mærket, jeg blev mærket med i Deres slaveindhegning ...
... da jeg var 11 år gammel.
Et G og et O. Jeg fik aldrig at vide, hvad de betød.
Grant Oswald. Firmaet, der styrer Bance Island. Oswald er skotte.
De kan ikke forestille dem de tusindvis af forfærdelige ting –
– som venter Deres fanger.
Jeg sørger for, at De ikke mangler noget på turen ind i landet.
I morgen kan De møde købmændene.
Hvorfor skal jeg forhandle med en afrikansk kvinde –
– som opfører sig som en toubab?
Jeg vil rejse ind i landet, til landsbyen Bayo –
– tre månecyklusser til fods, tæt på Segu ved Jolibafloden.
– Jeg handler ikke med toubaber. – Jeg har en tønde rom.
Tusind tønder rom.
En tønde rom, uden en dråbe vand i.
De forhandler som en mand.
– Vi mødes igen. – Hvornår?
Jeg kommer tilbage, når jeg kommer tilbage.
Jeg sender bud. Jeg er kendt her. Jeg er Alassane, Fula–købmanden.
Jeg fandt en guide, der kan bringe mig hjem.
Jeg var der, da du blev taget fra dit hjem.
Jeg vil være der, når du vender tilbage.
Tak, fordi De kom.
– Jeg tager til England om to uger. – Nej, folk bliver sønderknuste.
Tiden er inde. Det er på tide at rejse.
– Min familie skal ikke vente. – Det forstår jeg.
Jeg har et forslag til Dem.
De og Chekura burde tage med mig til England.
Kaptajn Clarkson, jeg er lige kommet til Afrika. Jeg kan ikke rejse nu.
Vi behøver Dem. Slavemodstanderne skal høre Deres historie og stemme.
Kvækerne vil overtale parlamentet til at afskaffe slavehandel.
Altså køb af slaver ved Afrikas kyst –
– og salg af dem til amerikanerne.
Det første skridt. Slaveri vil eksistere –
– men ikke flere mennesker ville blive taget herfra.
Hvordan kan jeg hjælpe Deres sag i England?
De har overlevet slaveriet.
Deres stemme kan berøre tusindvis af briter.
Når parlamentet skal stemme, kan Deres stemme påvirke afstemningen.
– Kaptajn Clarkson, jeg ... – Vær sød at kalde mig John.
John, ligesom du ...
... skal jeg finde vejen hjem igen.
Du ved, hvad du vil, Aminata.
Det bedste britiske held og lykke.
Alassane, hvor er du på vej hen uden fanger?
Denne kvinde vil hen til sin landsby, Bayo.
– Den ligger nær Segufloden. – Der er ingen landsbyer tilbage der.
– Han myrdede Daddy Moses. – Folk blev fanget. Byerne brændt.
Hvem er hun?
Hun er klog. Pas på. Hun taler temne, engelsk og bamanankan.
Som lille troede jeg, at ingen anstændig voksen –
– ville lade en slavegruppe passere.
Vand. Vand.
Men her var jeg.
Her.
Toubabkvinde! Mad hende ikke, ellers lænker jeg dig!
I det øjeblik indså jeg, at Chekura og jeg måtte væk.
Jeg må gøre noget. Jeg kan ikke bare se til.
Slavehandlerne er for mange.
Jeg hjalp med at føre dig til havet. Jeg har levet med det.
Jeg må hjælpe dem. Især den pige.
Kun to vagter bevogter fangerne.
De andre drikker. Din rom er meget god.
Vi venter, til de sover. Tænk, hvis de ser noget?
Jeg er kommet forbi mange vagter og fælder. De ser mig ikke.
Okay, vent her. Lad mig hente hende, og så går vi.
Af sted.
Er de frie?
Ja.
– Ja, de er frie. – Godt.
Okay. Gå nu.
– Nej. – Gå nu.
Jeg efterlader dig ikke alene. Jeg efterlader dig ikke alene.
Sig mit navn.
Min Chekura.
Min Chekura Tyano.
Gå nu, Aminata Diallo.
Red pigen.
Kom med mig! De kan ikke være nået langt.
Kom. Kom.
Gå! Fortsæt!
Se derhenne!
Find vejen hjem, Aminata.
Klar?
Fortæl, hvor du kommer fra.
Hvilken landsby er du fra?
Jeg har vist problemer med at dø.
For at være oprigtig burde jeg ikke have levet så længe.
Jeg er Aminata Diallo, datter af Mamadu Diallo og Sira Kulibali.
Jeg har krydset den store flod.
Og nu er jeg tilbage.
Hvorfor elsker du ham, som hjalp dem med at stjæle dig?
Dengang var han en ung dreng.
– Senere forelskede vi os. – Og du har også mistet ham?
Jeg har mistet og fundet ham så mange gange.
Men nu har jeg mistet ham for evigt.
Siden min barndom håbede jeg hver dag at vende tilbage til Bayo.
De mennesker, der reddede mit liv og beskyttede mig i Sierra Leone –
– bragte mig så nær, jeg kunne komme mit tidligste hjem.
Men fra nu af ville hjem ikke være et sted.
Hjem ville blive det, jeg gjorde med og for mit folk.
Velkommen, velkommen.
– Hej, John. – Hej, Aminata.
– Du krydsede havet. – For sidste gang.
Slavemodstandere kan være meget entusiastiske –
– så lad dem ikke trætte dig.
Mine herrer, lad mig præsentere miss Aminata Diallo.
– Hun har rejst langt for vores sag. – Velkommen.
Det er dejligt endelig at møde Dem. Jeg er Stanley Hastings.
– I lige måde, sir. – Deres historie er utrolig.
Den bliver et kraftigt våben mod slavehandlen.
Med hensyn og præcision –
– vil vi nedskrive Deres historie. Også mishandlingen i slavehandlen.
Vil De nedskrive min livshistorie?
Miss Diallo, William Wilberforce. Det er meget vigtigt.
Historien skal være helt rigtig.
Den mindste uklarhed eller mangel –
– kan være ødelæggende for vores sag.
– Har De det godt? – Naturligvis ikke!
Jeg sagde jo, at det var for tidligt. Hun skal først hvile ud.
Der er åbent.
Godmorgen. Hvad dag er det?
– Kan vi tale sammen, sir? – Undskyld, jeg er lige på vej ud.
– Hvorfor undgår du mig? – Jeg vil ikke fornærme.
De besvarer ikke mine spørgsmål.
– Det er mine ordrer. Det er alt. – Ordrer?
– Jeg må ikke tale med Dem. – Hvorfor?
De skal komme Dem og forberede udtalelsen –
– til komiteen uden indblanding.
– Indblanding? – Fra de sorte i London.
Historien skal være ren. "Direkte fra Afrika", sagde mr Clarkson.
Komiteens medlemmer vil ikke have, at nogen siger –
– at de sorte i London påvirkede Dem.
Jeg vil ikke bringe dig i knibe, Dante.
Er vi mange her?
Tusindvis. Tusindvis.
Tusindvis. Tak.
– Vi er glade for, De er rask igen. – Tak, mine herrer. Tak.
Mit hjerte skal ikke give op, før jeg har talt til parlamentet.
Sæt Dem.
Som fælle i kampen mod slavehandlen –
– besluttede jeg, at jeg selv vil skrive historien om mit liv.
– Men De behøver vejledning ... – Ingen vejledning. Mange tak.
Mit liv. Mine ord. Min pen. Jeg er i stand til at skrive.
Det handler ikke om at kunne læse og skrive –
– men om at sikre autenticitet.
Netop derfor bør andre ikke fortælle min historie.
Jeg begynder omgående.
Forudsat at ingen blander sig i min ret til at tale med nogen –
– deriblandt Dante, John Clarksons butler.
Det var ikke min hensigt at forhindre dit bekendtskab med Dante.
Prøv at forestå det.
Der må ikke være nogen antydning af, at De er blevet påvirket.
Det kan forårsage stor skade.
Hvis jeg skal fortælle min historie i sin helhed –
– skal det ske på mine betingelser.
Klar?
Mine herrer, vi er samlet for at høre miss Diallos vidneudsagn.
Værsgo, miss Diallo.
Kan De gengive historien om Deres liv for komiteen?
Jeg er Aminata Diallo, datter af Mamadu Diallo og Sira Kulibali.
Jeg blev født i landsbyen Bayo i landet, I kalder Guinea ...
Miss Diallo, hvad siger De til vidneudsagnene om –
– at mænd og kvinder ikke brændemærkes på Afrikas kyst?
Det passer ikke.
Jeg blev brændemærket i 1761 på Bance Island i Sierra Leone.
Hvis det ikke er for ufølsomt –
– må komiteen så høre, hvordan det gik til?
Et glødende jern blev trykket mod min hud –
– over mit højre bryst. Skal jeg vise det, sir?
Det er ikke nødvendigt. De taler under ed.
Tillader herren fra Yorkshire mig at tiltale vidnet?
Værsgo, sir.
Miss Diallo, Deres historie viser, at De har stor dyd.
Overlevelse har intet med dyd at gøre.
Jeg hentyder til Deres værdighed og Deres mod –
– i mødet med sådan en ubeskrivelig fare.
Efter vildmænd, sultne ulve ...
Det eneste, der mangler, er en græshoppesværm.
Miss Diallo står over for komiteen for at vidne om ...
Skal vi tro, en uuddannet, afrikansk kvinde har skrevet en selvbiografi –
– uden en ghostwriter eller vejledning fra interesserede parter?
Sir, jeg indrømmer, prosaen er ret farverig –
– men hvert ord, hvert ord er mit eget.
Jeg er med.
Eftersom De skrev hele beretningen –
– kan De måske stave til Deuteronomium?
Det forekommer i Deres bog.
Det er et dårligt tidspunkt til en staveprøve. Det er skammeligt.
D–E–U–T–E–R ...
... O–N–O–M–I–N–I–U–M.
Jeg hjælper Dem gerne, sir. Kan jeg også hjælpe Dem med Mosebogen?
Jeg behøver ikke mere tid, sir.
Fortsæt med vidneudsagnet, miss Diallo.
Jeg vidste allerede som lille, at jeg ville være en "djeli", en fortæller.
Jeg ville se, og jeg ville huske.
Tak.
Man havde i 20 år forsøgt at afskaffe slavehandlen.
Men denne gang siger de, at det vil lykkes.
Denne gang tror de, at de kan vinde.
– Hvem er De her for at tale med? – Dig.
Du er en selvlært kvinde, en tidligere slave og en overlever.
Alle aviserne skriver om dig.
Vi skal vinde afstemningen i dag. Det kan ikke gå galt.
Hvem er I?
Og endelig, mine herrer, kan De vælge at se den anden vej.
Men De kan aldrig mere sige, at De ikke vidste noget.
Lad os sige, at vores kolonier skal udvikles.
Noget, som kun kan gøres af afrikanske negere.
Det er bedre at forsyne os med arbejdere fra egne skibe –
– i stedet for at købe dem af franskmænd, hollændere og danskere.
– Vil du ikke høre resultatet? – Vi får det tids nok at vide.
Jeg kan høre resultatet udenfor.
– Du kom. – Jeg har ventet på det hele livet.
Ja. Vi får se.
Antislaveloven er blevet vedtaget.
283 stemmer imod 16.
Tak. Tak.
Kom ind.
Da vi mødtes første gang, lovede jeg dig et kort over Afrika.
Værsgo.
Det er det mest nøjagtige kort, vi har.
Og jeg vil tro, at du er født her et sted ... i nærheden af den flod.
Tak.
Sir?
Sir? Sir, kan vi tale sammen?
Sir, kan vi tale sammen? Vil De ikke nok?
Sir?
Jeg kom til London for at finde dig.
Jeg så dig i går.
Du hedder Aminata Diallo.
Datter af Mamadu Diallo og Sira Kulibali –
– født i landsbyen Bayo, bragt til St. Helena Island i fangenskab.
Der fødte du mig. Jeg blev taget fra dig.
Er du May? Er du May?
Jeg er May. Jeg er May.
Mit navn er May.
– Jeg gav dig navnet May. – Mit navn er May Diallo.
Solomon Lindo fortalte mig, at jeg blev født i 1773.
– På Applebys indigoplantage. – Ja. Ja.
Mine forældre var Chekura Tyano og Aminata Diallo.
Solomon Lindo.
– Tak. – Farvel, Aminata.
Mr Lindo fandt mig.
Han sagde, at han længe troede, jeg var død.
Men da han hørte, at det ikke passede –
– brugte han megen tid på at lede efter mig.
Du har også krydset den store flod.
Hver dag i London dypper jeg min pen i blæk –
– for at blive en ny slags djeli.
En djeli for folk på begge sider af den store flod.
Vi har endelig afskaffet slavehandel –
– men vi har lang vej tilbage.
Vi skal afskaffe selve slaveriet.
Vores historier er så meget mere end eventyr.
De er råb om sandhed, retfærdighed og frihed.
Selv fortællinger om tab og nød –
– giver os mod og åbner kærlighedens døre.
Det er et mirakel, at jeg lever længe nok til at fortsætte som djeli.
Så mine egne historier kan overleve mig selv.
Tekster: Tim Østerkjerhuus www.sdimedia.com