ПРЕЛЮДІЯ
КРАЙНЯ ПІВНІЧ, 1857
Капітане!
Ми можемо поговорити?
Ми мусимо пробити кригу.
Люди голодні й виснажені.
Якщо так піде далі, не обійдеться без наслідків.
Слухайте сюди!
Що довше ми зволікаємо, то міцнішими стають крижані обійми.
Робота триває.
Працюйте групами по черзі.
Пане, з усією повагою...
Людям потрібні гарантії.
Гарантії?
Так, що ми вирушимо в Санкт-Петербург, коли вивільнимо судно.
Вони не вірять, що судно витримає, і хочуть знати...
Слухайте!
Ані вам, ані офіцеру нема чого перейматися...
Ми погодилися на цю місію, і ми її завершимо.
Ми досягнемо Північного полюсу.
Зрозуміло?
Вибух, капітане.
За три кілометри звідси.
Збирайте людей.
Їздові собаки не травмовані.
Тоді звідки ця кров?
Сюди, капітане!
Поранений чоловік, він утратив багато крові.
Плече поранене, зламана нога.
Ведмідь напав?
Навряд, капітане.
Ларсене, допоможи з черевиком.
Протез.
Покладіть його на ноші.
Швидше! На судно! Негайно!
Ларсене, воно наближається.
Готуйте гвинтівки!
За моєю командою.
Цілься!
Вогонь!
Наступна група!
Вогонь!
Усі на судно!
Де чоловік, якого взяли на борт?
Де він?
Що це таке? Чого воно хоче?
Віддайте його мені!
Мушкетон. Ларсене, неси мушкетон!
Вікторе.
Вікторе!
Я його вбив.
Воно ще живе!
Драбина!
Заберіть драбину!
Віддайте його мені!
Скільки куль залишилося?
Одна, але вона його не вб'є.
Я знаю.
Я не в нього стрілятиму.
Лауданум зніме біль. Пийте.
Де я?
Ви на данському судні «Горизонт».
Я капітан Андерсон. Це лікар Удсен.
Скількох ваших людей воно вбило?
Шістьох.
Воно повернеться і вб'є більше.
Усіх, якщо буде треба, якщо не віддасте мене.
Ні. Його немає.
Воно потонуло в крижаній воді. Воно мертве.
Ні!
Воно не може померти.
Я намагався його знищити.
Вірите чи ні,
воно повернеться... по мене.
А коли повернеться,
обіцяйте, що виставите мене на кригу
і дасте йому мене забрати.
Прошу.
Що це за створіння?
Який диявол його створив?
Я.
Я створив.
Я його створив.
Я подумав, що спогади про вчинене мною зло має померти зі мною.
Готово.
Дещо з того, що я скажу, — факт.
Дещо — ні, але це все правда.
Мене звати Віктор.
Віктор Франкенштайн.
Це ім'я мені дав батько.
Ви знаєте, що воно означає?
Здається, знаю. Завойовник.
Переможець.
Так. Усе почалося з нього.
З мого батька.
І моєї мами.
Вікторе!
ЧАСТИНА I ІСТОРІЯ ВІКТОРА
Вікторе!
Спустися, твій батько приїхав.
Я тут, мамо.
Я тут.
Мій батько був бароном і видатним хірургом.
Він одружився з матір'ю з корисливих міркувань —
шляхетний рід і вагомий посаг.
Шлюб допоміг моєму батькові зберегти становище й маєток.
Його практично не було в нашому житті,
але коли він приїздив додому, усі йому корилися.
Клер, рідна.
Решту часу...
Вікторе.
Батьку.
Решту часу матір була моєю.
Ні, постав сюди.
Солі в м'ясі збагатять твою кров,
як і кров дитини.
Ти їси за двох, пам'ятаєш?
Їж.
Це поживно.
Янголе-охоронцю,
товаришу мій любий.
Будь завжди коло мене, не залишай мене.
Укрий мене своїми шатами й захисти, і...
Крізь стіну я чув, як вони постійно сварилися,
кричали одне на одного через статки, маєток... і через мене.
Їхні голоси наповнювали мене страхом.
Той чоловік зневажав нас обох.
Наше чорне волосся, як воронове крило, глибокі темні очі.
Навіть наша тиха, часом тривожна вдача,
здавалося, страшенно його дратувала.
Перелічи якомога точніше античну класифікацію
тілесних рідин людського тіла.
Кров, чорна жовч, жовта жовч і флегма.
Середнє серце чоловіка. Вага?
Від 255 до 312 грамів, батьку.
Середня вага серця жінки?
Від 226 до 283 грамів.
Чому, як гадаєш,
така різниця в масі?
Глибина почуттів?
Схильність до меланхолії?
Маса. Об'єм крові, батьку. М'язова напруга.
Так. У тканинах духовного начала немає,
і в м'язах немає почуттів.
Опиши основну функцію тристулкового клапана.
Не пам'ятаю, батьку, але я впевнений, що згадаю.
Обов'язково згадаєш.
Слонова кістка не кровоточить, Вікторе.
Кровоточить плоть.
Поки ти згадаєш факт, твій пацієнт може померти.
Розумієш?
Основна функція тристулкового клапана —
попередити зворотний потік крові в порожнисту вену.
Ні, не руки. Більше ні.
Тепер це твій інструмент,
і ми повинні їх берегти.
Твоє обличчя, натомість, — марнота.
Ти носиш моє ім'я, Вікторе, а з ним мою репутацію.
Прошу не забувати.
Схоже, у тебе гарні карти. Це добре.
Три...
Два...
Один...
Неможливо.
Ти мухлюєш.
Мамо.
Батьку!
Батьку. Мама.
Мені потрібна гаряча вода й чисті простирадла. Багато. Негайно.
Пане.
- Ні, Вікторе! - Мамо.
Батьку!
Врятуй її, прошу!
Моя мама, яку я щиро й віддано любив,
яка, я гадав, ніколи мене не покине,
яка була життям... стала смертю.
Її очі згасли,
її усмішка тепер гріє холодну землю.
Геть!
Усі геть!
Частина всесвіту спорожніла,
а небосхил потемнів.
Заплющ очі.
Не розплющуй, поки я не скажу.
Зараз.
Вільям ріс серед радості й усмішок.
У нього була спокійна, ніжна вдача, яку батько обожнював.
Дякую, батьку.
Мені приємно, хлопчику.
Він був мов бриз, а я мов грозова хмара.
Він сміявся, я супився.
Візьми повідки.
Поглянь на мене, батьку. Поглянь на мене.
Було ще дещо.
Тобто дечого бракувало.
Моя мама померла
в руках найвидатнішого лікаря тих часів —
мого батька.
У моїй голові... зародилася ідея.
Дай визначення системи кровообігу, якщо твоя ласка...
Неминуча, невідворотна...
...як зазначено у De Motu Cordis.
...поки не переросла в реальність.
Батьку.
Ти дозволив їй померти?
Я зробив усе можливе, щоб її врятувати. Ти мав би знати.
Отже, ти зазнав невдачі.
Ніхто не в силі здолати смерть.
Я здолаю. Я здолаю смерть.
Я знатиму все, що знаєш ти. Навіть більше.
Гадаю, на сьогодні достатньо.
Того вечора я відродився.
У мене було видіння.
Я вперше побачив...
темного янгола.
І він мені пообіцяв.
Що я приборкаю сили життя і смерті.
Я стану таким же вправним хірургом, як мій батько.
Я перевершу його амбіції і вплив.
Янголе-охоронцю...
Видіння було таке чітке.
Чіткіше за все, що я колись бачив наяву чи уві сні.
Але як?
Моє падіння було стрімким.
Два заколоти й пожежа на маминих плантаціях
зжерли сімейні статки.
Ми вберегли маєток, але втратили все інше.
Вільям вирушив до родини у Відень,
а я в Лондон, а тоді в Единбург.
І там десятиліттями я намагався...
розширити вузькі межі світу науки.
Життя.
Це... життя, панове.
КОРОЛІВСЬКИЙ МЕДИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Ми народжуємося.
І щойно починаємо жити, ми помираємо.
Смерть.
І в проміжку між народженням і смертю —
наш скромний досвід.
Народження залежить не від нас.
Правда ж?
Зачаття, іскра, оживлення думки й душі.
Це все в руках Бога.
Бога.
Але смерть.
Нам кинули виклик.
Це має бути наш клопіт.
Має бути.
Хто ми, щоб це зробити? Ми не боги, правда?
Але якщо ми поводимося так само нескромно, як боги,
то бодай мусимо створити диво.
Ви погоджуєтеся?
Запалити божественну іскру в мозку цих молодих людей.
Навчити їх непокори, а не послуху.
Показати, що людина може пізнати таємниці природи й зупинити смерть.
Не сповільнити, а зовсім спинити!
Тиша!
Як саме ви плануєте вчити того, що неможливо?
Складний об'єкт, тіло.
Власника крамниці, яке доставили одразу після його кончини.
Мозок оголений, але функціонує,
спинальні гілки й блукаючі нерви неушкоджені.
Ви бачите тонесенькі шрами.
Моя техніка не передбачає грубих швів.
Рука, як бачите,
від іншого зразка — теслі.
М'язи, зв'язки, нерви — усе з'єднано.
Спазматичний рух тіла,
спричинений струмом, — не новина.
Аж ніяк. Однак потік енергії крізь тіло
відповідає цілком іншому поняттю,
східному поняттю, що зветься «чі».
Життєдайний потік енергії надходить як ззовні, так і зсередини.
Я використовую голки в шести...
Тихо! Сядьте!
Це слухання, лікарю, а не ярмарок.
Ви собі не допомагаєте, Вікторе.
Цей гальванічний фокус не пройде.
Фокус.
Фокус?
Ви впевнені?
Це не фокус. Це рішення.
Координація руху між оком однієї мертвої людини і рукою іншої,
наповнена новою волею і азами розуміння.
Розуміння в мозку, що вже помер?
Віддай.
Будь ласка.
«Будь ласка» завжди допомагає.
Вимкніть це негайно. Негайно, шарлатане.
Це майбутнє. Це можливо.
Це слід вивчати, дати цьому визначення.
Це гріх, мерзота і неподобство!
Бог дає життя, і Бог забирає, Вікторе.
А може, Бог некомпетентний!
І ми повинні виправити його помилки!
Не дозволяйте старим дурням заглушити ваш голос!
Відповіді приходять лише тоді, коли повстають проти нав'язаних істин,
без страху і боягузливих догм!
Професоре Кремпе.
Бароне Франкенштайне, мене звати Гайнріх Гарландер,
і я маю листа
від вашого брата Вільяма.
Мого брата?
Я виявив бажання познайомитися з вами.
Я не відберу у вас багато часу.
- Прошу. - Дуже добре.
Вільям приїде мене провідати?
Так, за кілька днів.
Він хоче представити вас своїй нареченій. І так склалося, моїй племінниці.
Елізабет Гарландер, дуже гарна юна леді,
щойно з монастиря.
Фотографії мої.
Вільям досяг успіху у світі фінансів.
Його ім'я стає відомим.
Ха! Його ім'я? Відомим?
Боюся, ми обоє ділимо це ім'я, подобається це нам, чи ні.
Я читав вашу статтю в «Ланцеті».
Ви справді вірите, що зможете?
Зможете зібрати людину?
Повністю нове тіло. Дати життя.
Ви бачили?
Я бачив щось схоже на розп'яття.
Ви зазнали невдачі, ще й слова не промовивши.
І все одно я їм показав.
Що?
Правду.
До вечірньої трапези забудуть.
Так. А що ви скажете?
Як на мене, це геніально.
Так, я знаю.
Але ви мов дитина, такий схвильований,
так міцно стискаєте свою нову забавку, що душите її.
Тому я за вас хвилююся.
Ви здатні втримати вогонь, Прометею?
Чи обпечете руки, перш ніж його передасте?
Цілком здатен.
Не вважайте мене нахабою, але день виявився довгим,
і я втомився від незнайомців.
Тому якщо більше нічого...
Аж ніяк. Ще багато всього.
Я винайняв помешкання в Единбурзі.
Через три дні ми зустрінемося з Вільямом й Елізабет.
І того вечора я зміню вашу долю.
Я покажу вам дещо надзвичайне.
- Ви дуже люб'язні. - Дякую. Прошу.
Персик. Поверни персик. Поверни.
Ти знову вкусила.
Ти їси персики.
Це нагадування про смерть.
Персик — символ життя і юності, а ти його вкусила?
- Я голодна, Кікі. - Не називай мене Кікі.
Барон Віктор Франкенштайн, пане.
Можеш іти.
Пробачте.
Прошу.
Гер Гарландере.
Нове мистецтво — фотографія.
До побачення, Кікі.
Уже моя пристрасть.
Ви принесли записи?
Дякую.
- Ви неймовірний. - Дякую.
Ви використовуєте нервову систему для передачі енергії.
Правильно?
Правильно.
І тому сталість життєвої сили
дуже коротка, швидко меркне, випаровується.
Тобто?
На лекції ви закінчили демонстрацію з гордості.
А насправді тому, що гальванічна життєва сила
вже згасала, так?
Ви хірург, пане?
Колись був. Армійський хірург.
Не надто вправний.
Але це дозволило мені забезпечити певні статки.
У мене є кілька заводів амуніції.
- Торговець зброєю. - Реаліст.
Ви знайомі з таблицями Івліна?
Звісно. Їх отримав сер Джон Івлін.
Чотири дошки, найстаріші в Європі,
з докладним зображенням нервової,
венозної та артеріальної системи. Що?
Так, але є п'ята.
Найцікавіша.
Вражає, правда?
Плоть, перенесена на дерево.
Мертве тіло лежить на дошці, знімається шар за шаром,
і залишки тканини заливаються смолою.
- Тут подана лімфатична система. - Так.
Мусульманські медики називали її таємною кровоносною системою.
Вона переміщує десь три літри рідини, але це широка мережа.
- Неймовірно. - Так.
Для нас, для вас, важлива складова тут.
Дев'ята конфігурація. Дуже делікатна,
практично ефірна структура, що оточує серце.
Вона здатна розповсюджувати, а також зберігати енергію.
Так, якщо доступитися,
- не завдавши шкоди тканині... - Ні. Не спереду.
Ззаду, від хребта, грудний вигин.
Звісно.
Потік енергії, рубцювання і регенерація поза людською уявою.
Вічне життя.
Я підтримаю ваші зусилля, до ваших послуг необмежені ресурси.
А натомість?
Немає потреби бути нетактовним.
Ми шукаємо правду й трансцендентність, ми однодумці.
Свого часу я можу попросити про послугу,
але для мене честь задокументувати процес для нащадків.
Я працюю сам.
Ви мене й не помітите.
Вільям Франкенштайн і ваша племінниця, гер Гарландере.
Я подумаю.
Бароне.
Не вдавайте розсудливого. Було б дуже прикро.
Вікторе.
Вільяме!
- Вікторе. - Поглянь на себе.
Ти виріс.
Без жодних зусиль з мого боку.
Дозволь представити жінку, з якою я одружуся.
Леді Елізабет Гарландер.
Надзвичайно радий.
Не скажу, що був шокований, коли тебе виключили,
але манера й жорстокість, з якою це зробили,
були невиправдані.
Ні, це було необхідно.
Я заслужив.
Я доклав зусиль, щоб це заслужити, правда, гер Гарландере?
Вражаючий вихід, запевняю.
Навіщо ти їх провокуєш?
Чому не працюєш, не привертаючи до себе такої уваги?
Надто обережно, навіть за твоїми мірками, Вільяме.
Ти говориш майже як батько.
Наш батько був дуже тактовним чоловіком.
Уважним, стриманим, виваженим.
Я, з іншого боку, не розумію, чому скромність вважається чеснотою.
Віктор завжди любив привертати увагу.
Навіть малим я намагався його заспокоїти мовчанням.
Мабуть, занадто і надто багато разів, правда, Вікторе?
Якщо життя можна відродити,
не просто як симуляцію,
а як божественне діяння за допомогою фізичних і хімічних засобів, нащо мовчати?
Ви смієтеся?
- Вам весело? - Вочевидь.
Мої ідеї незрозумілі?
Ви їх озвучили дуже голосно.
Вони не варті уваги?
Ідеї не варті зусиль, я в них не вірю.
Просвітіть мене, будь ласка.
Візьміть війну, до прикладу.
Вільяме, сигара й бренді в моєму кабінеті?
Ви вже чули думки моєї племінниці на цю тему.
Перепрошую.
Прошу, продовжуйте. Ідеї.
Що ж... честь, країна, шляхетність.
Це, без сумніву, гідні, високі ідеї,
ви згодні?
І все ж за них помирають чоловіки.
У геть не піднесений спосіб,
обличчям у болоті, захлинаючись кров'ю,
викрикуючи від болю.
Чоловіки, які були комусь батьками, братами чи синами.
Чоловіки, яких годували, мили і доглядали,
виводили у світ їхні матері,
лише щоб ті впали на полі бою далеко від них,
далеко від тих, хто провокує ці трагедії.
Вони залишаються вдома, їх не торкається кров чи багнет,
їхня шкіра не в ранах, у них теплі й чисті покривала.
Ось що стається, коли в дурнів з'являються ідеї.
І ви гадаєте, я дурень?
Ідіть пити бренді й курити сигари.
Хлопці зачекалися.
Як часто людина вірить, що зустріла янгола чи диявола,
лише щоб виявити, що це ілюзія.
Гра в шахи, яку ми граємо,
ми граємо лише проти себе.
Допоможіть йому.
Допоможіть йому!
Прошу. Випийте.
Ходімо зі мною.
Нічого.
Пане, вартовий його бачив.
Кружляв навколо судна. У тумані.
Ми всі бачили, як він потонув.
Пане.
Люди налякані.
Вони вважають, що того чоловіка слід кинути на кригу
й покінчити із цим.
Він під моїм захистом...
і захистом Корони!
Кілька тижнів по тому я поїхав із Вільямом і Гарландером
до озера поблизу Вадуца через канал.
Вежу збудували як станцію очищення води для іригації полів.
Працювала громада, тож будівництво зупинилося з початком війни.
Не цієї, а тієї, що перед тим.
Чи ще перед тим. Точно не пригадаю.
Щойно я її побачив...
Вежу.
Я відчув поклик долі.
Конструкція практично не ушкоджена.
Тут є жолоб, який іде згори до самого низу.
Я домовлюся про речі.
Ми привеземо їх з Единбурга.
Усе, чого ви хочете чи потребуєте, ви отримаєте.
- Усе? - Усе.
Вільям погодився допомагати впродовж усього проєкту.
Потрібна кімната для утримання.
- І крижана кімната біля лабораторії. - Вільяме.
Внизу вежі є два резервуари з насосами.
Ми змінимо їхнє призначення.
Доведеться переробити парові двигуни.
Знадобиться багато палива.
Тут і тут, чотири високоємнісні гальванічні батареї,
з позитивною і негативною полярністю,
і система громовідводу зі срібла, що опускається просто в лабораторію.
Так. Мої підрядники спорудять будь-яке обладнання.
Отже, ми порозумілися?
Угоду укладено.
Негідник!
Ні. Не цей.
Відкрий рот.
Тобі пощастило, що тебе повісять. Ти б помер до року часу.
Гер Гарландер обіцяв доступ до ідеальних зразків.
Може, й так, ваша світлосте,
але як вам відомо,
злочинність не сприяє доброму фізичному стану.
Жалюгідні люди, усі.
Мені шкода.
Сильна спина. Цей підійде.
Приходьте пізніше.
Сповідь?
Я був заінтригований.
У чому може сповідатися таке делікатне, благочестиве створіння?
Мені випала нагода,
і я...
я от-от дізнаюся.
Благословіть, отче, бо я згрішила.
Скільки часу минуло від вашої останньої сповіді, дитино?
Майже тиждень, отче. Я була в монастирі.
Тиждень?
Ви так поспішно згрішили?
Так.
Грішне бажання, а не вчинок.
- Чоловік? - Так.
Брат мого нареченого.
Хіть?
Ненависть.
Ненависть...
- Ненависть? - Це огидний, гротескний чоловік.
Які жорстокі слова.
Досить недоброзичливі, як гадаєте?
З усією повагою, отче, ви не знаєте цього чоловіка.
Він намагається контролювати все і маніпулювати всіма навколо.
Як і всі тирани, він утішається, удаючи жертву.
Його єдина перевага —
він значно примітивніший, ніж сам вважає.
Примітивніший?
Поясніть, дитя моє.
По-перше, його легко помітити.
Його помітно... навіть на людній вулиці в базарний день.
Скажіть, ви давно мене вгледіли?
Раніше, ніж ви мене, можу сказати.
Ви вечеряли?
Я не голодна, бароне. Дякую.
А я вмираю з голоду.
- Дякую, добрий чоловіче. - Дякую, пане.
Які книги ви купили? Можна?
Вгадайте.
- Вгадати? - Спробуйте вгадати.
Добре.
Роман...
просочений середземноморським сонцем, шовком і любовними перепалками.
Образливо, але не дивує.
Справді?
Комахи?
Моє зацікавлення наукою схиляється до найменших істот.
Що рухаються з природою, може, у ритмі Бога.
Я завжди шукала щось чисте й дивовижне.
Ви це шукали в монастирі?
Певною мірою.
Воно було того варте?
А що варте?
Дозвольте, сестро.
Це не зовсім доречно.
А що доречно?
Дуже добре.
Сміх!
І вперше
мене більше зацікавило життя
і дещо менше...
Смерть.
У головному стрижні передбачено швидке болтове кріплення.
Це сплав?
Мідь і цинк.
Це... не підійде. Почніть з початку.
Чисте срібло — чудовий провідник.
Вільяме, залишся. Прошу.
Я довіряю тобі найбільше.
Лише на кілька днів.
Ви не впіймаєте.
Яка краса.
Упіймаємо чи відпустимо?
Упіймаємо.
Тепер у нас є дещо спільне.
Бранка.
Як і обіцяв, Вільям зайнявся лабораторією і всіма потребами.
Можеш полагодити?
Допоможи.
Він ретельно дотримувався моїх вказівок.
Батарея.
Тепер чисте срібло.
Провідникові точки відповідають лімфатичній системі.
Це було доволі складно, але я впорався.
Гер Гарландере, дякую. Свято чудове.
Я сподіваюся, ми з Елізабет не відволікаємо вас
від досліджень.
Зовсім ні.
Вона молода і мусить розраховувати на нашу підтримку.
Я вас залишу.
Нам нема що приховувати одне від одного.
Французька порцеляна, підспівує чоловічому потоку.
Я вже близький до рішення, точки доступу до лімфатичної системи.
Так, це.
Стільки часу минуло.
Війна вичерпується.
А з нею і моє фінансування.
Ви казали, що у вас необмежені ресурси.
Але не терпіння.
Мені достеменно відомо, що впродовж тижня відбудеться битва.
Хвиля війни приб'є до берега свої дари.
Поле бою? Тіла будуть понівечені.
Один тиждень.
- Один тиждень? - Після цього історія пройде повз нас.
Злийте за мене, бароне.
Тиждень, щоб зрозуміти, як подати струм.
Неможливо.
Що ж робити?
Я був близько. Я відчував.
А тоді... втрутилося життя.
Здається, вона скучила.
Попереджаю, Елізабет, я проводив розтин.
Прекрасно.
Це вас шокує?
Нагадує полотна із зображенням мучеників.
Біль зник.
І видно задум Бога в симетрії і формах.
Елізабет.
Я мушу вам зізнатися.
Я вірю в дивовижне, і ви теж.
Між нами є зв'язок. Ви відчуваєте?
Майже фізичний. Я щиро вірю, що це дещо більше.
Віра в щось не означає, що це правда.
Тоді чому ви тут?
Красиве створіння.
Віддалене. Прекрасне, але дивне.
Три серця.
Багато очей. Біла кров.
І вражаючий брак вибору.
Я не розумію.
Вибір — це рушійна сила душі.
Дар, даний нам Богом.
Елізабет...
Я обрала.
Добраніч.
Елізабет!
Я думав, що зазнав невдачі.
Я думав, це кінець. Я думав...
І думав...
І...
Симетрія.
Божа симетрія. Так, так.
Так.
Розташувати батарею вгорі лімфатичної системи.
Я знайшов ключ.
Тепер мене ніщо не зупинить.
Ніщо.
Ні! Не беріть будь-які тіла
згори чи знизу купи, якщо я їх не позначив.
Лід чи гниття могли пошкодити тканини.
Шукайте лише посередині.
Великий вибір може спантеличувати, якщо не знати мети.
Я надаю перевагу високим зразкам, з довгими кінцівками.
Розміри полегшать роботу.
Мені подобається.
Досконалість.
А чому ні, шановний бароне?
І справді, чому ні?
Шукайте непошкоджені.
Покладіть у візок.
Покладіть його туди.
Несіть інші.
Боже милостивий.
Дозвольте.
Я завершив.
Гер Гарландере!
Наближається гроза!
Мій ціпок.
Мій ціпок!
Мій ціпок, у ручці.
Ртуть.
- Ви хворий? - Дякую.
Це... сифіліс?
Так, я помираю.
Ніч задоволення — і все життя з ртуттю.
Так кажуть?
Яка стадія?
Друга?
Ми обоє знаємо точний прогноз.
Хвороба роз'їдає кістки,
очниці, щоки, зуби, щелепу, череп, оголюючи мозок.
Пухлини, божевілля, нестерпний біль.
Одного ранку я почну кричати і вже не зупинюся.
Я не хочу такого ганебного кінця.
І ось ми дійшли до моєї умови.
Наша угода. В обмін
на мою щедру підтримку.
І коли ми вдихнемо життя в нового Адама,
я хочу бути в цьому новому досконалому тілі.
Ні.
- Ні. - Так.
Не зараз!
- Саме зараз. - Ми поговоримо про це потім, не зараз.
Немає ніякого потім!
Немає потім.
Я дав вам усе, що ви просили!
Я дам усе, що попросите.
Скажіть — і воно ваше.
Навіть Елізабет.
Будь ласка.
«Будь ласка» завжди допомагає.
Хвороба поширилася всередині вас.
На весь організм, і вам це відомо.
Кожен ваш орган забруднений.
Ваш мозок, кров — усе забруднене.
Але не гроші, так?
Це неможливо.
Вам треба лише сказати одне просте слово.
«Так», не більше й не менше.
Ні! Ви розумієте? Ні!
Що ви робите?
Стійте!
Зупиніться.
Без цього в нас нічого не буде. Ми обоє програємо.
Я буду орлом, що розкошує вашою печінкою.
Прошу, зупиніться!
Гер Гарландере!
Тримайтеся, дивіться на мене!
Ні! Гер Гарландере!
Ні. Ні!
Ні!
Ти мені збрехав.
Ти збрехав.
Вікторе!
Ні, прошу.
Дивися. Такі самі.
Сонце.
Сонце. Світло.
Дивися.
Сонячне світло. Сонце...
Сонце — це життя.
Тепло.
Так! Так.
Віктор.
- Віктор. - Так.
Так, так. Звісно.
Аякже.
Віктор.
Пошта, пане.
Листи з маєтку.
Женева.
- Є щось від мого дядька? - Ні.
Мабуть, треба їх провідати.
Обережно. Дивися. Дивися під ноги.
Вода.
Так, вода.
- Віктор. - Ні, я Віктор.
Вода. Ходи сюди.
- Віктор. - Сюди. Гаразд.
Зробимо великий крок.
Зробимо це разом. Готовий?
- Сюди, ось так. - Віктор.
Ні, не так. Сюди.
Ні. Гаряче.
Ні, не торкайся.
Гаряче.
Сідай. Дуже добре. Так.
Так. Дивися, що в мене є.
Дивися. Що це за річ?
Що це за дивна річ? Обережно.
Ти дуже сильний.
Так. І ось так.
Ще цю? Добре, а це сюди.
Ключ.
Віктор.
Так тобі буде затишно і тепло.
Покривало тебе зігріє.
Віктор.
Гаразд.
Будь тут.
Ти будеш тут.
Будь тут.
Я повернуся. Гаразд. Будь тут.
Віктор.
Ні, усе гаразд.
Я повернуся.
Віктор.
Для нього все було нове.
Тепло, холод, світло, темрява.
І я його ліпив.
Я ніколи не думав, що буде після створення.
Коли досягнеш краю землі,
горизонт зникає.
Досягнення здавалося неприродним.
Позбавленим сенсу.
І це мене турбувало.
Ваші люди хочуть повернутися.
Правда?
Мабуть.
Але щойно вивільнимося, ми рушимо в експедицію.
Хай там що.
Ви поділяєте моє безумство.
Мабуть, у тому, що я розповідаю вам свою історію, є глибший сенс.
Є чи немає, бароне,
я б хотів її почути.
Минали тижні,
його сила швидко зростала, а моя слабшала.
На жаль, подальшого розвитку чи вдосконалення мови не спостерігалося.
Ні, ні.
Вниз, вниз.
Так, добре.
Ось так. Не рухайся.
Так, це ти.
Це ти. Бачиш?
Так, гоїться добре.
Я втомився.
Я не спав,
навіть очей не зімкнув.
Доглядав тебе.
Я голив тебе.
Ні, чекай.
Поклади. Ні, розкрий.
Розкрий руку. Розкрий.
Що ти робиш?
Дивися, що ти накоїв.
Ти повинен мене слухати. Ти мусиш слухати. Я сказав кинути.
Дурість! Ні. Припини.
Дай сюди.
- Віктор. - Ні, не торкайся мене.
Ніколи не торкайся мене!
Дай сюди.
Я цього не робив. Це ти зробив.
Рана.
Загоїлась.
Але як?
Гаразд.
Ні, ні.
Ні.
Добре.
Я впевнений, що все добре.
Ми скоро будемо.
Я знаю, що в тебе є думки. Я знаю.
Я це знаю.
Десь там. Десь там у тебе є думки.
Правда?
Хочеш щось сказати?
Хай яке заплутане і незрозуміле.
Хоч щось?
Я надто багато хочу?
Віктор.
Так!
Це ми вже зрозуміли.
Це моє ім'я. Мене звати Віктор.
Ти можеш сказати ще щось? Хоч щось?
Будь-що.
Сонце.
Холод. Дощ. Кров. Будь-що.
Взуття. Можеш сказати «взуття»?
Віктор.
Ні, так, ні, так! А може...
Може, «рука»? Скажеш «рука»?
Рука. Рука.
Ти мене боїшся?
Чому? Чому ти мене боїшся?
Я тебе не скривджу.
Я тебе не скривджу. Я тебе створив.
Я твій творець! Припини!
Ви тут. Ви справді тут.
Ходіть сюди. Ходіть.
Я мушу вам сказати. Я мушу вам стільки показати, Елізабет.
Ви не повірите. Це неймовірно.
Ходімо, я покажу вам свої нотатки.
Мій дядько тут?
Що?
Мій дідько тут?
Ні.
Ні, я сам. Його тут нема.
- Він... повернеться за кілька днів. - У тебе кепський вигляд, Вікторе.
Я ще не почувався краще! У мене навдивовижу ясний розум! Ходімо!
У тебе лихоманка?
Я просто дуже радий тебе бачити.
Я в захопленні. Мене переповнює радість.
Це неймовірно. Я знав, що все вийде.
Віктор...
Вікторе, дай мені трохи часу.
Хто вас скривдив?
Я мушу тобі показати, Вільяме.
Зараз я все поскладаю.
Я теж маю тобі дещо показати.
Я розмовляв з Королівським медичним товариством.
- Вони хочуть тебе бачити. - Ні, ще ні.
Я ще не готовий.
Я думав, ти завжди цього хотів.
Чоловік.
- Чоловік унизу. - Ви його бачили?
Він пацієнт? Жертва?
Його рани. Ви його поранили.
Ні-ні. Це світ його скривдив, Елізабет.
Я... Я дав йому життя.
Я дав йому життя.
Вставай.
Ну ж бо.
Ось так.
Він досі звикає до оточення.
Воно сильне, Вільяме.
- Ти це зробив. - Дуже сильне.
Ти це зробив.
Усі системи функціонують.
Усе загоюється.
Зцілення нерівномірне, так.
Але виняткове.
Чому ви його прикували тут?
Для його безпеки і моєї,
і так легше його мити і доглядати.
Та й іншого воно не знає.
Але ви знаєте.
Гарландеру про це відомо?
Ми мусимо все приготувати до його повернення...
- Звісно. - Щоб було презентабельно.
Воно розумне?
Вікторе, воно розумне?
Я не можу збагнути, як ти зробив те, що зробив,
але важливість цього я усвідомлюю.
Вікторе, ти питав себе,
котра з частин, з яких ти зібрав людину,
містить душу?
Ні, не питав.
Є щось дуже тривожне у створінні внизу.
Щось неправильне, наче постать, що зазирає через криве дзеркало.
Але жива.
Жива від чого?
Боляче?
Листок?
Для мене?
Дякую.
Правда, гарний?
Це для мене?
Я Елізабет.
Можете сказати «Елізабет»?
Елізабет.
Моє горло видає звук.
Елізабет.
Я вже піду.
Еліза... бет.
Не варто підходити до Створіння.
«Створіння»?
Створіння. Так.
Я вірю, що в ньому є життя, але немає й іскри розуму,
хоч я й хотів.
Може, не у вашому розумінні.
Щось пішло не так.
Блокада, шов, з'єднання.
Ви, великий Віктор Франкенштайн, допустили помилку?
Створіння знає лише одне слово.
«Віктор».
Воно повторює його як папуга.
Може, на цю мить це слово означає для нього все.
Народжений заново. Може, дух, що його оживив, простіший.
- Чистіший... - Чистіший?
Чистіший, ніж у звичайного чоловіка.
А якщо, не обтяжений гріхом,
подих нашого творця увійшов просто в його зранену плоть?
Боже милостивий, Елізабет.
Якщо я змушу себе повірити,
я буду схильний думати, що вас приваблює та істота.
Я його розумію.
У цих очах я побачила біль,
а хіба біль не є доказом розуму?
А як же мій біль?
Ви мені відмовили.
Як щодо того, чого хоче моє серце?
Ваше серце?
З усієї людської анатомії
цей орган далекий від вашого розуміння.
Лише чудовиська вдають Бога, бароне.
Чистіший за звичайного чоловіка?
А я, якимось дивом, негідник.
Твоє серце чисте?
Ні, запевняю тебе.
Я знаю. Я його туди поклав.
Догори.
Спробуємо ще раз.
Дай мені ногу.
Ногу!
Дай мені ногу!
Біль — доказ розуму, так?
Перевіримо цю теорію.
Дай мені ногу!
Ногу!
Ну ж бо!
Дай сюди, звіре!
Дай мені ногу!
Ногу!
Віктор!
Що таке, Вікторе?
Ходи сюди.
Я зазнав невдачі. Я зробив помилку.
- Ні, це не так. Я бачив записи. - Так.
- Воно досконале. - Створіння надзвичайно небезпечне.
Це не... Вікторе.
Дочекаймося Гарландера, тоді й поговоримо.
Вільяме, ти маєш дещо знати.
Я мушу тобі дещо показати.
- Гарландер... - У пориві люті він його вбив.
Тепер розумієш, чому я не одразу тобі розповів?
І тим паче Елізабет.
То що тепер робити?
Що?
- Що тепер робити? - «Що тепер робити»?
Відвези Елізабет у Відень.
Скажи, що сталося щось термінове, і негайно їдьте.
Не кажи їй.
Заради її ж безпеки.
Зроби так, як я кажу.
Ми скоро повернемося. Але зараз так краще.
Сідай у карету, прошу.
Скільки Створіння проживе, як гадаєш?
Мало. Дуже мало, я впевнений.
У мене жахливе передчуття.
Що таке?
Розверни карету.
Їдь у Відень сам.
Розверни карету, інакше я вистрибну. Він його вб'є.
Скажи одне слово.
Ще одне слово. Будь-яке.
Дозволь тебе врятувати.
Віктор.
Елізабет.
Віктор!
Але це був не кінець.
Шукаючи життя, я створив смерть.
Схоже, я мушу знову звернутися до своїх людей.
Не хвилюйтеся.
Вони мене послухають.
Ні, чекай! Не кривдь його! Я тут.
Візьми мене.
Ну ж бо, звіре.
Убий нас обох. Підтвердь розповідь свого творця.
Мій творець... розповів свою історію.
Тоді я розповім свою.
ЧАСТИНА ІІ ІСТОРІЯ СТВОРІННЯ
Віктор!
Я кричав твоє ім'я і зрозумів, що я сам.
- Що це? - Стріляй!
Застрель його!
Ти влучив?
Агов!
Де воно?
Мої рани загоїлися.
Але мені було холодно, дуже холодно.
- Розведеш вогонь? - Гаразд.
Я полагоджу загороду, щойно зможу.
Усе добре? Ви його знайшли?
Ні, ми всюди шукали. Тієї істоти ніде не було.
Хоч ми двічі вистрелили.
Слід від крові зник за півтора кілометра звідси.
Гаразд. Заходьте.
Ми йшли за ним якийсь час, але воно зникло.
Що це було? Ведмідь?
Не ведмідь і не людина. Я нічого подібного не бачив.
Це привид?
Це не привид. Ми бачили кров. Воно з плоті й кісток.
Ходіть сюди.
Розкажи, що ви бачили.
Анно-Маріє, відведи діда до вогню.
Подбай, щоб йому було зручно.
Сюди, діду.
Ми пішли в гущавину лісу, але його не знайшли.
Знайдемо.
- На це піде час. - Так.
Анно-Маріє, ходи сюди.
Ходімо. Допоможи мені надворі.
Старий чоловік мене зворушив.
Його незрячі очі були сповнені мудрості.
Ці люди володіли звуком.
Використовували його для передачі
почуттів та думок.
Вони називали це словами.
Будь уважна.
Що це?
Хлопець.
- Ще раз. - Хлопець.
Дуже добре, дитино.
А це?
Око.
- І ще раз. - Око.
Так. Молодець, дівчинко.
- Око. - А це?
Рука.
- Дуже добре. - Рука.
Допоможи нам.
Обв'яжи мотузкою найбільший стовбур.
Я прагнув бути частиною цієї сім'ї.
До зими потрібно більше хмизу.
Доведеться кілька разів ходити.
Бути для них благодійником.
Потрібні більші стовбури для будівництва.
Гаразд.
Що я міг для них зробити?
Анно-Маріє! Тату!
Ходіть сюди! Подивіться!
Дивися, Анно-Маріє!
Дивися, тут ще! Дивися!
Хто це міг зробити?
Добрий лісовий дух.
Треба подякувати йому.
Дякую.
Скажи «дякую, добрий лісовий духу».
Дякую. Дякую, добрий лісовий духу.
Дякую.
Ходіть. Подивіться.
Дякую.
Відтоді я став їхнім невидимим охоронцем.
Добрим лісовим духом.
І час від часу вони виявляли до мене свою доброту.
Одяг, хліб.
І на мить,
на коротку мить,
світ і я примирилися.
Сюди.
Заходьте. Так.
Зачини ворота.
Хто це міг зробити?
Добрий лісовий дух.
Усе.
«І зрештою пихатий наш юнак
Не міг знайти руки ніяк
Довкруг лиш камінь, статки зникли
Він втратив гордість і маєтки».
Дуже добре, дорогенька.
Гарно читаєш. Тепер спробуй цю.
Вовки.
Ідея,
відчуття стало мені зрозумілим.
Мисливець не ненавидів вовка.
Вовк не ненавидів вівцю.
Але насилля між ними було неминуче.
«Можливо, — думав я, — так влаштовано світ».
На тебе полюють і вбивають
лише за те, хто ти.
Овець продамо до кінця місяця, тату.
Тоді я відвезу тебе, Альму і Анну-Марію в місто.
Ми підемо в гори,
полюватимемо на вовків і повернемося до кінця зими.
Кожної зими я залишаюся тут, і цього року буде так само.
Прошу, тату, дослухайся до голосу розуму.
Роби, що мусиш, і я теж робитиму.
Упертий старий козел.
Тепер лише ти і я, духу.
Ти і я.
І я не раз уявляв,
як я з'явлюся перед старим.
Він мене злякається?
Буде мені радий?
Змусить мене піти?
Хто тут?
Один крок — і я увійшов в інший світ.
Той, який я бачив лише здалека.
Хто це?
Відповідай.
Скажи.
Чому ти тут?
Мандрую.
Вітаю, мандрівнику.
Не думай, що я невдячний за товариство, але прошу тебе взяти собі стілець.
Мені важко бути гарним господарем.
Так.
Мій зір мене підвів.
Але на столі є хліб і бренді.
Пригощайся.
Брен...ді?
Твоя мова.
Тобі важко говорити.
Ти не із цих країв?
Ти боїшся?
Не треба.
Чого ти боїшся?
Усього.
У тебе...
У тебе холодні руки.
Тебе кривдили, так?
Кривдили?
Так. У тебе шрами на руках і на обличчі,
і ти вдягнений в уніформу.
Тебе поранили в бою?
Ти ховався
у млині, так?
Так. Добрий лісовий дух.
Так.
Я не бачу твого обличчя,
але щось у твоєму голосі
переконує мене, що ти чуйний і добрий.
Добрий?
Побудь зі мною.
Розділи зі мною їжу й вогонь.
Я з радістю поділюся з тобою тими крихтами, що маю,
і твоє товариство буде мені в поміч.
Ти зможеш мені читати.
Читати?
Тепер це твій дім, а я твій друг.
Друг.
Друзі.
І тоді я прочитав свою першу історію,
і це була Біблія.
Я читав про чоловіка на ім'я Адам і жінку на ім'я Єва,
про їхнє перебування в саду.
Я читав про міста, які ворогували між собою,
про падіння вежі
і про гнів Бога.
Я читав про чоловіків, які билися з драконами,
і про чоловіків, які втратили все.
Час минав,
відлітав разом із осіннім листям.
Ти ніколи не бачив снігу, друже мій?
Він очищує світ... оновлює.
«Мене звати Озимандіас, цар царів
Подивіться на мої діла І завмріть у страху
Нічого не залишилося
Навколо руїни велетенського краху Безмежність і пустка
Самотні й нерухані піски Простяглися вдалечінь
Мене звати Озимандіас...»
У світі є ще книги?
Кілька є, я впевнений.
Не тут.
Остання книга ліворуч. Візьми.
Ми до неї не дійшли.
«Втрачений рай» Мілтона.
Людина має запитання до Бога.
Навіть Бог має запитання.
Думаю, він хотів відповідей, тому й послав нам єдиного сина.
Смерть його, мабуть, інтригувала.
Страждання.
Я хочу знати, хто я.
Звідки я.
Бог забрав твою пам'ять, як я просив забрати мою.
Багато років тому я відібрав життя людини,
хорошої людини,
і відтоді я покутую свою провину.
Пробачити.
Забути.
Справжнє мірило мудрості.
Знати, що тебе скривдили,
хто тебе скривдив,
і забути про це.
Але я не можу забути те, чого не пам'ятаю.
Ти хоч щось пригадуєш?
Уві сні...
я... бачу спогади.
Різних чоловіків.
Усі... пошматовані.
Я...
я пам'ятаю вогонь і воду.
І пісок під ногами.
І слово.
Єдине слово.
Яке?
Віктор.
Іди до нього.
До слова.
І тоді я дізнався.
Жах правди.
Я зрозумів, що я ніщо.
Жалюгідна істота.
Нікчема.
Навіть не однієї природи з людиною.
Цей біль в'ївся мені в думки.
І не відпускав.
Тоді я побачив його.
Твоє ім'я.
«Віктор Франкенштайн».
І де тебе знайти.
Ні!
Ти повернувся.
Я дізнався, хто я.
Із чого я зроблений.
Я... народився в склепі.
Нелюд,
зібраний з непотрібних мертвих тіл.
Чудовисько.
Я знаю, хто ти.
Добрий чоловік.
І... ти мій друг.
Друг?
Друг.
Хто це?
Це та істота з лісу?
Що ти з ним зробив?
Не рухайся.
Швидко! Перезаряджай! Убий його!
І знову була тиша,
а тоді... безжальне життя.
Скільки я був мертвий?
Я не знаю.
Але я бачив, що мої рани загоїлися.
Холодне зимове повітря обпікало мої легені.
Я почувався самотнішим, ніж будь-коли,
бо для кожної людини є ліки від усілякого болю —
смерть, дар, якого ти мене позбавив.
У мені наростала заздрість,
і я вирішив вимагати єдиної послуги в тебе.
Мого творця.
Я вимагатиму... товариша.
Ти мусиш устати.
Так, звісно.
Скоро весілля, і я хочу, щоб ти був поруч.
Важко було б повірити,
якби не твоя доброзичливість.
Я говорив з кількома гостями про розслідування.
Про вибух.
Більшість схильна сприймати це як є.
І що це, Вільяме?
Минуле, Вікторе.
Жахливий нещасний випадок.
Я маю намір продати маєток.
У нас є лише ми.
Я хочу, щоб ви всюди розкидали пелюстки.
Розкидайте всюди.
Ідіть нагору й розкидайте там.
Я знаю, що бачити наречену перед весіллям — погана прикмета.
Лише для нареченого.
Так, авжеж. Не для мене.
Вітаю, Елізабет.
Я раніше не відчував каяття, а зараз лише його й відчуваю. Я...
Безумство володіло мною надто довго, але тепер воно минуло,
і я бачу вас як і належить.
Хай там що, я бажаю вам і моєму брату,
якого я люблю понад усе, усього найкращого.
Гадаю, ви в це вірите.
А я боюся навіть слухати.
У день мого весілля я прошу у вас одного.
Більше ніякої брехні.
- Я хочу сказати вам... - Ідіть геть.
- Елізабет. - Геть!
Вийди з тіні,
якщо ти тут.
Ти прийшов подякувати?
Ти вижив, і тобі вистачило розуму мене знайти.
Це успіх.
Я хочу, щоб ти створив мені товариша.
Як я.
Товариша?
Зрозуміло.
Ще одне чудовисько.
Так.
Ми будемо чудовиськами разом.
Я ледве віднайшов здоровий глузд,
і ось ти тут... хочеш повернути безумство.
Я не можу померти.
І не можу жити...
сам.
Я створив дещо справді жахливе.
Не дещо.
Декого.
Ти створив декого.
Мене.
Хто б я не був, творцю, я мислю.
Я відчуваю.
У мене є одне прохання...
Створи істоту, подібну до мене.
А тоді що?
Відтворення.
Розмноження.
Дім?
Могила?
Смерть породжує смерть, що породжує смерть.
Раса дияволів, що населить землю.
Чудовисько, що продовжує себе.
Для тебе я чудовисько, я для себе я — це я.
Іди геть!
Більше ніколи я не створю такого, як ти, лихого і потворного.
І знову лише твоя воля, Вікторе.
Ця жахлива воля, яка породила мене, тепер мене засуджує?
Диво не те, що я говорю, а те, що ти слухаєш!
Якщо ти не даси мені любові, тоді я вдамся до люті.
А моя лють нескінченна.
Відійдіть.
Віктор.
Що відбувається?
Ви...
Це ви.
Елізабет, відійдіть від нього!
Ні!
Створіння напало на неї!
Візьми мене зі собою.
Боже мій!
Ні, дозволь... Я тебе врятую.
Я тебе врятую.
Від чого?
Від тебе?
Я боюся тебе, Вікторе.
Ні.
Я завжди боявся.
Усього цього божевілля і руйнації.
Ти полум'я, що знищує все.
Це все від тебе.
Ти чудовисько.
Я не належала цьому світу.
Я шукала й прагнула того, що не має імення.
Але в тобі я це знайшла.
Загубитися і знайтися —
це життєвий цикл любові.
І в цій минучості,
трагедії...
вона стала вічністю.
Краще так... упокоїтися,
коли твої очі дивляться на мене.
Вона померла, і я прагну піти за нею.
Ти дав мені небажане життя.
Я віддаю його тобі.
Ти думав, що я чудовисько.
Я поверну тобі послугу.
Убий мене! Убий зараз же!
Ти кровоточитимеш.
Ти будеш нещасним.
Може, ти й творець,
але відсьогодні я буду твоїм повелителем.
Ти йшов за мною лісами,
горами,
промерзлими горизонтами,
поки нічого не залишилося.
Лише ти... і я.
Мені потрібні набої.
Нагостріть.
Три банки згущеного молока, дрова.
І шість палиць динаміту.
Шість?
На кого полюєте?
На великого звіра.
Ні!
Вікторе.
Ти слухаєш лише тоді, коли я завдаю тобі болю.
Це. Ти покладаєш надію на це.
Ти думаєш, що це мене знищить.
Тоді запали, і сподіватимемося, що так і буде. Але якщо ні,
я знову по тебе прийду.
Запалюй!
А тепер... тікай.
Ось ти де, зламаний і відкинутий.
І я,
знову живий.
Я відчував, як моя обпечена плоть відроджується.
Хрускіт моїх кісток, які стають на місце.
Потік крові, яка пульсує крізь моє безупинне серце.
І не знайшовши жалю,
у мене був єдиний шлях.
І ось ми тут.
Виснажені й спустошені.
Більше немає що взяти чи дати.
Кров за наметом...
Вона моя.
Уся моя.
Я кровоточу.
Мені боляче.
Я страждаю.
Це ніколи не скінчиться.
Пробач.
Жаль не дає мені спокою.
І тепер я бачу своє життя таким, яким воно було.
Ти помреш, творцю.
Зникнеш.
Це лише коротка мить.
Моє народження. Мій жаль.
Твоя втрата.
Мене не покарають,
не відпустять гріхи.
Надія, яка в мене була,
лють...
Це все ніщо.
Хвиля, що привела мене сюди, тепер забере тебе.
І я залишуся сам.
Пробач мені.
Сину.
Якщо твоє серце змилостивиться, пробач і живи.
Якщо смерть тобі не дана, подумай над цим, мій сину.
Ти живий,
що ще тобі залишається, окрім як жити?
Живи.
Скажи моє ім'я.
Мій батько дав мені це ім'я,
але воно нічого не означало.
Тепер я прошу тебе дати мені його...
востаннє.
Так, як ти казав його спочатку.
Коли воно було для тебе всім.
Віктор.
Я прощаю тобі.
Спочивай у мирі, батьку.
Може, тепер
ми обоє будемо людьми.
Опустіть зброю.
- Опустіть зброю! - Я відповідаю за моїх людей.
Він може піти.
Ми вільні!
Капітане...
Який буде наказ?
Напніть вітрила.
Розвертайтеся.
Хочете, щоб я сказав людям?
Увага!
Ми пливемо додому.
Ми пливемо додому!
«І СЕРЦЕ РОЗІБ'ЄТЬСЯ, І РОЗБИТЕ ЖИТИМЕ ДАЛІ». — ЛОРД БАЙРОН
ЗА МОТИВАМИ КНИГИ
«ФРАНКЕНШТЕЙН, АБО СУЧАСНИЙ ПРОМЕТЕЙ» МЕРІ ШЕЛЛІ
ФРАНКЕНШТАЙН
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин