UVOD
NA DALEKOM SJEVERU, 1857.
Kapetane!
Možemo li razgovarati?
Moramo probiti led.
Ljudi su gladni i iscrpljeni.
Ne možemo držati ovaj tempo bez posljedica.
Slušajte, ljudi!
Što više odugovlačimo, led će biti sve čvršći.
Posao se nastavlja.
Rotirajte grupe.
S poštovanjem...
Ljude treba uvjeriti.
Uvjeriti?
Da, da ćemo se vratiti u St. Petersburg kad oslobodimo brod.
Misle da nećemo još dugo moći ploviti i žele znati...
Slušajte!
Nije na vama, kao ni na ovom časniku, da mislite...
Prijavili smo se na zadatak i pobrinut ćemo se da ga dovršimo.
Stići ćemo na Sjeverni pol.
Jasno?
Eksplozija, kapetane.
Oko tri kilometra odavde.
Zovi ljude.
Psi su neozlijeđeni.
Otkud onda sva ova krv?
Ovamo, kapetane!
Ozlijeđen je, izgubio je mnogo krvi.
Ima ozlijeđeno rame i slomljenu nogu.
Napad medvjeda?
Ne bih rekao.
Larsene, pomozi mi s čizmom.
Umjetna noga.
Odnesimo ga.
Brzo! Na brod! Odmah!
Larsene, ta stvar dolazi.
Pripremite puške!
Na moju zapovijed.
Ciljaj!
Paljba!
Iduća grupa!
Paljba!
Svi na brod!
Gdje je tip kojeg smo donijeli?
Gdje?
Što je ta stvar? Što želi?
Donesite ga meni!
Sačmarica. Larsene, donesi sačmaricu!
Victore.
Victore!
Ubio sam ga.
Još je živo!
Ljestve!
Podignite ljestve!
Donesite mi ga!
Koliko je metaka još ostalo?
Jedan, ali ne može ga ubiti.
Znam.
Neću gađati njega.
Laudanum, da olakša bol. Popij.
Gdje sam?
Na danskom brodu Horisontu.
Kapetan Anderson. Ovo je dr. Udsen.
Koliko je vaših ljudi ubilo?
Šestoricu.
Vratit će se i pobiti još mnogo.
Sve, ako je potrebno, ako mu me ne predate.
Ne. Otišlo je.
Potonulo je u ledenu vodu. Mrtvo je.
Ne, nije!
Ne može umrijeti.
Pokušao sam ga uništiti.
Vjerovali vi meni ili ne,
vratit će se... po mene.
A kad se vrati,
morate mi obećati da ćete me izbaciti van na led
i dati mu da me uzme.
Molim vas.
Kakvo je to stvorenje?
Kakav ga je vrag stvorio?
Ja sam.
Ja sam ga stvorio.
Odlučio sam da sjećanje na moja zlodjela mora umrijeti sa mnom.
Spremno je.
Nešto od ovoga što ću vam reći su činjenice.
Nešto nije, ali sve je istina.
Zovem se Victor.
Victor Frankenstein.
Otac mi je dao to ime.
Znate li što znači?
Znam, da. Osvajač.
Onaj koji sve pobjeđuje.
Da. Počelo je s njim.
S mojim ocem.
I mojom majkom.
Victore!
PRVI DIO VICTOROVA PRIČA
Victore!
Siđi, dolazi ti otac.
Evo me, majko.
Evo me.
Moj je otac bio barun i glasoviti kirurg.
Oženio je moju majku ponajviše iz koristoljublja
jer je njezin miraz bio velik, a porijeklo plemenito.
To je mom ocu omogućilo da sačuva svoj status i obiteljsko imanje.
Nije često bio s nama,
no kad bi došao kući, svi bi mu se pokoravali.
Claire, draga.
Ostatak vremena...
Victore.
Oče.
Ostatak vremena, majka je bila moja.
Ne, donesi to ovamo.
Sol u mesu obogatit će ti krv,
kao i bebinu.
Jedeš za dvoje, znaš?
Hajde.
Hranjivo je.
Anđelu čuvare,
dragi prijatelju.
Budi uz mene i ne ostavljaj me.
Zaštiti me pod svojim plaštem. I...
Čuo bih ih kroz zid kako se neprestano svađaju,
viču jedan na drugoga zbog novca, imanja... i mene.
Njihovi su me glasovi ispunjavali strahom.
Čovjek nas je oboje prezirao.
Našu crnu kosu, naše tamne, crne oči.
Čak bi ga i naša mirna, katkad nervozna narav
beskrajno razbjesnila.
Navedi što je točnije moguće antičku klasifikaciju
tekućina u ljudskom tijelu.
Krv, crna žuč, žuta žuč i sluz.
Prosječna muško srce. Težina?
Oko 300 g, oče.
Prosječna težina ženskog srca?
Oko 250 g.
Što misliš, otkud ona?
Ta razlika u težini ženskog srca?
Zbog dubine emocija?
Sklonosti melankoliji?
Masa. Volumen krvi, oče. Ispiranje mišića.
Da. Nema duhovnog sadržaja u tkivu
ni emocije u mišiću.
A sada opiši glavnu funkciju trikuspidalnog zaliska.
Ne sjećam se, oče, ali sigurno ću se sjetiti.
Da, siguran sam da hoćeš.
Bjelokost ne krvari, Victore.
Meso da.
Dok se prisjetiš nečega, tvoj bi pacijent mogao umrijeti.
Razumiješ?
Glavna je funkcija trikuspidalnog zaliska
sprječavanje vraćanja krvi u šuplju venu.
Ne tvoje ruke. Ne više.
One su sad instrumenti tvoje vještine i volje,
i moramo ih čuvati.
Međutim, tvoje je lice taština.
Nosiš moje ime, Victore, a s njime i moj ugled.
Upamti to.
Mislim da imaš nešto vrlo dobro. Dobro je.
Tri...
Dva...
Jedan...
Nemoguće.
Promiješat ću.
Majko?
Oče!
Oče. Radi se o mami.
Trebam vruću vodu i čiste krpe. Mnogo njih. Odmah.
Gospodine.
- Ne, Victore! - Mama?
Oče!
Spasite je, molim vas!
Moja majka, koja je bila dio mene,
ona za koju sam mislio da nikad neće otići,
ona koja je bila život... sad je bila smrt.
Oči su joj ugasnule,
njezin je osmijeh hranio hladnu zemlju.
Odlazite!
Odlazite, svi!
Dio svemira postao je prazan,
a nebo je bilo stalno crno.
Zatvori oči.
Ne gledaj dok ti ne kažem.
Sada.
William je odrastao veseo i nasmijan.
Bio je mirniji i nježniji po prirodi, što je otac očito više cijenio.
Hvala, oče.
Nema na čemu, dečko.
On je bio povjetarac, a ja olujni oblak.
On se stalno smijao, a ja sam se mrštio.
Drži uzde.
Pogledaj me, oče.
No bilo je još nešto.
Odnosno, nešto je nedostajalo.
Moja je majka preminula
na rukama najuglednijeg liječnika toga vremena.
Mog oca.
Ideja se počela oblikovati u mom umu.
Pričaj mi o krvožilnom sustavu...
Neizbježna, neminovna...
...kao što piše u knjizi De Motu Cordis.
...dok nije postala istina.
Oče?
Pustio si je da umre, zar ne?
Učinio sam sve što sam mogao da je spasim. Sigurno to znaš.
I nisi uspio.
Nitko ne može pobijediti smrt.
Ja hoću. Ja ću je pobijediti.
Sve što ti znaš, saznat ću. I više.
Mislim da je dosta za danas.
Te sam se noći ponovno rodio.
Imao sam viziju.
Prvi sam put vidio
crnog anđela.
I obećao mi je.
Moći ću zapovijedati silama života i smrti.
Postat ću bolji kirurg od svoga oca.
Nadmašit ću njegove ambicije i utjecaj.
Anđele čuvaru...
Vizija je bila tako jasna.
Jasnija od ičega što sam vidio na javi ili u snu.
Ali kako?
Moj je pad bio brz.
Dvije pobune i požar na majčinim plantažama
smanjili su obiteljski imetak.
Zadržali smo imanje, ali izgubili sve ostalo.
William je otišao jednoj strani obitelji u Beč,
a ja u London pa zatim u Edinburgh.
Ondje sam desetljećima pokušavao...
proširiti uske akademske granice.
Život.
Ovo je... život, gospodo.
MEDICINSKI KOLEDŽ DISCIPLINSKA KOMISIJA
Rađamo se.
A zatim brzo padamo.
Smrt.
A između tog uspona i pada,
naš skromni mali djelokrug rada.
Rođenje nije u našim rukama.
Zar ne?
Začeće, ta iskra, oživljavanje misli i duše.
To je u Božjim rukama.
Bog.
Ali smrt.
E, to je već izazov.
To bi trebala biti naša briga.
Trebala bi biti.
Ali tko smo mi da o tome odlučujemo? Nismo bogovi, zar ne?
Ali ako se namjeravamo ponašati neskromno kao bogovi,
moramo u najmanju ruku raditi čuda.
Zar ne?
Zapaliti božansku iskru u umovima ovih mladih studenata.
Naučiti ih da budu prkosni, a ne poslušni.
Pokazati da čovjek može istražiti skrivene tajne prirode i spriječiti smrt.
Ne usporiti, već posve spriječiti!
Tišina!
Kako možete podučavati ono što je nemoguće?
Kompozitni subjekt, tijelo.
Tijelo trgovca koje mi je dostavljeno netom nakon smrti.
Mozak je bio funkcionalan,
živčane grane i vagusni živci netaknuti.
Možete vidjeti iznimno tanke ožiljke.
Moja tehnika. Nisu potrebni grubi šavovi.
Ruka, kao što vidite,
dolazi od drugog uzorka, od stolara.
Mišići, ligamenti, živci, sve je povezano.
Nesvjesni trzaji tijela izazvani
električnom strujom nisu ništa novo.
Ništa novo. Međutim, protok energije kroz tijelo
slijedi potpuno drukčiju ideju,
istočnjačku ideju zvanu qi.
Ona razmatra vitalni protok energije unutar i izvan tijela.
Primjenjujem igle u šest...
Tišina! Sjednite!
Ovo je saslušanje, doktore, a ne karnevalski nastup.
Ne pomažeš si, Victore.
Ova električna podvala nije dovoljna.
Podvala.
Podvala?
Jesi li siguran?
Ovo nije podvala. Ovo je odluka.
Koordinacija između oka jednog mrtvog čovjeka i ruke drugoga,
prožeta novom svijesti i osnovama razumijevanja.
Razumijevanje u već nefunkcionalnom mozgu?
Pusti.
Molim te.
„Molim te” uvijek pomaže.
Odmah to isključi, ti šarlatanu.
Ovo je budućnost. Ovo je moguće.
Zašto to ne proučavati? Ili izmjeriti?
Ovo je grješno, odvratno, bestidno!
Bog daje život i Bog ga uzima, Victore.
Možda je Bog nesposoban!
I mi moramo ispravljati njegove greške!
Ne dopustite da vas ove budale utišaju!
Odgovori dolaze samo kad postoji neposluh,
slobodan od straha i kukavičkih dogmi!
Profesore Krempe.
Barune Frankenstein, zovem se Heinrich Harlander,
i nosim sa sobom pismo
od vašeg brata Williama.
Od mog brata?
Želio sam vas upoznati.
Neće dugo trajati.
- Molim vas. - U redu.
Znači, William će me doći posjetiti?
Da, za nekoliko dana.
Želi vas upoznati s njegovom zaručnicom. Mojom nećakinjom.
Elizabeth Harlander, jako draga djevojka,
tek izašla iz samostana.
Fotografije su moje.
William je postao uspješan u svijetu financija.
Postaje prepoznatljivo ime.
Ma daj! Prepoznatljivo ime?
Bojim se da obojica dijelimo to ime, sviđalo se to nama ili ne.
Pročitao sam tvoj članak u Lancetu.
Zbilja misliš da to možeš?
Sastaviti čovjeka?
Posve novo tijelo? I udahnuti mu život?
Vidio si danas, zar ne?
Zapravo sam vidio raspeće.
Bio si osuđen prije negoli si progovorio.
Svejedno sam im pokazao.
Što?
Istinu.
Zaboravit će je do večere.
Da. Ali što si ti mislio?
Da je genijalno.
Bilo je. Znam.
Ali ti si poput djeteta, tako uzbuđen,
toliko čvrsto držiš novog ljubimca da ga daviš.
Zato se brinem za tebe.
Možeš li obuzdati svoju vatru, Prometeju?
Ili ćeš opeći ruke prije nego što je predaš?
Da.
Nisam neljubazan, ali imao sam dugačak dan
i nisam sposoban biti u društvu neznanca.
Ako nemamo više...
Ali imamo. Toliko toga.
Smjestio sam se u Edinburghu.
Za tri dana naći ćemo se s Williamom i Elizabeth.
I ta će ti večer promijeniti sudbinu.
Pokazat ću ti nešto veličanstveno.
- Vrlo ste ljubazni. - Hvala.
Breskva. Okreni je.
Opet si je grizla.
Jedeš breskve.
Ovo je memento mori.
Breskva, simbol života i mladosti, a ti si je zagrizla?
- Bila sam gladna, Kiki. - Ne zovi me Kiki.
Barune Victore Frankensteine.
Možeš ići.
Oprostite.
Dobro došli.
Herr Harlander.
Mlada umjetnost, fotografija.
Doviđenja, Kiki.
To je moja strast.
Jeste li donijeli radove?
Hvala.
- Fantastični ste. - Hvala.
Koristite živčani sustav za prijenos izboja energije.
Zar ne?
Točno.
I zbog toga je održivost životne sile koju stvorite
veoma kratka, nestane, ishlapi.
Kako to?
Na predavanju, završili ste demonstraciju iz ponosa.
Ali istina je da je električna sila
već blijedjela, zar ne?
I vi ste kirurg, gospodine?
Da, bio sam. Vojni kirurg.
Nisam bio pretjerano vješt.
No to mi je omogućilo da udarim temelje svog bogatstva.
Imam nekoliko tvornica streljiva.
- Trgovac oružjem. - Realist.
Znate li za Evelynove tablice?
Naravno. Donio ih je Sir John Evelyn.
To su četiri disekcijske tablice.
Među najstarijima su. Prikazuju živce,
vene i arterije mrtvog tijela. Što je?
Da. Ali postoji i peta.
Najzanimljivija.
Veličanstveno, zar ne?
Ljudsko tkivo utisnuto u drvo.
Tijelo leži na dasci, oguljeno sloj po sloj,
a ostatak tkiva smolom se nanosi na drvo.
- Prikazuje limfni sustav. - Da.
Muslimanski liječnici to su zvali „tajni krvožilni sustav”.
Iako prenosi tek tri litre tekućine, to je golema mreža.
- Izvanredno. - Da.
Ono što je važno, za tebe i za nas, nalazi se ovdje.
Deveta konfiguracija. Vrlo delikatna,
gotovo eterična struktura koja okružuje srce.
Može prenositi, ali i pohranjivati energiju.
Ako joj se može pristupiti bez uništavanja...
- Okolnog tkiva... - Ne. Ne sprijeda.
Leđa, kralježnica, torakalna zakrivljenost.
Naravno.
Protok energije, ožiljci i regeneracija kakvu nitko ne može ni zamisliti.
Vječni život.
Podržat ću tvoju potragu neograničenim resursima.
A zauzvrat?
Nema potrebe za neuljudnošću.
Tražimo istinu i transcendenciju, mi smo srodne duše.
Možda s vremenom zatražim uslugu,
ali privilegija mi je bilježiti tvoj proces za buduće generacije.
Radim sam.
Vrlo sam tih.
William Frankenstein i vaša nećakinja, Herr Harlander.
Razmislit ću.
Barune.
Ne pretvaraj se da si razuman. Bila bi šteta.
Victore.
Williame!
- Victore. - Pogledaj se.
Zaboga, narastao si.
To nije moja zasluga.
Predstavio bih ti svoju buduću ženu.
Lady Elizabeth Harlander.
Drago mi je.
Nisam bio šokiran kad su te izbacili,
ali način i žestina tog izgona
nisu bili potrebni.
Ne, bili su.
Zaslužio sam.
Trudio sam se da do toga dođe, zar ne?
Spektakularan odlazak.
Ali čemu provokacija?
Zašto nisi nastavio bez takvog privlačenja pažnje na sebe?
Kako nerizično, čak i za tvoje standarde, Williame.
Zvučiš gotovo kao otac.
On je bio obziran čovjek.
Precizan, diskretan, odmjeren.
Ja, s druge strane, ne razumijem zašto je skromnost vrlina.
Victor je oduvijek tražio pažnju.
Čak i dok smo bili djeca, prigušivao sam ga svojom šutnjom.
Možda previše i prečesto, što kažeš, Victore?
Ako se život može obnoviti,
ne samo kao simulacija,
već kao božanski čin izveden fizičkim, kemijskim sredstvima, čemu šutnja?
Smiješ se?
- Smiješno ti je? - Očito, da.
Moje ideje nisu jasne?
Svakako si ih dovoljno glasno izrekao.
Nisu vrijedne pažnje?
Ideje ne vrijede same po sebi.
Prosvijetli me.
Primjerice, rat.
Williame, cigara i brandy u mojoj radnoj sobi?
Sigurno si već čuo moju nećakinju kako govori o toj temi.
Ispričajte me.
Molim te, nastavi. Ideje.
Pa... čast, domovina, hrabrost.
To su uzvišene ideje vrijedne pažnje,
slažeš li se?
I svejedno ljudi umiru za njih.
Na potpuno neuzvišen način,
licem u blatu, daveći se krvlju,
vrišteći u mukama.
Muškarci koji su bili nečiji očevi, braća ili sinovi.
Muškarci koje su hranile, njegovale
i školovale njihove majke,
samo kako bi pali na bojištu,
daleko od onih koji izazivaju te tragedije.
Ti muškarci ostaju kod kuće, izvan dosega krvi ili bajuneta,
neozlijeđene kože, pod toplim i čistim pokrivačima.
To se dogodi kad budale slijede ideje.
Misliš da sam budala?
Idi svojem brandyju i cigarama.
Dečki čekaju.
Koliko je puta čovjek vjerovao da je sreo anđela ili vraga,
a zatim doznao da je sve bila iluzija?
Partija šaha koju igramo,
igramo je sami protiv sebe.
Pomozi mu.
Pomozi mu!
Evo. Popij.
Pođi sa mnom.
Ništa.
Stražar ga je vidio.
Kruži oko broda. U magli.
Svi smo vidjeli da je potonuo.
Gospodine.
Ljudi su užasnuti.
Misle da tog čovjeka trebamo ostaviti
i završiti s time.
On je pod mojom zaštitom...
i zaštitom Krune!
Par tjedana poslije, išao sam s Williamom i Harlanderom
do jezera u blizini Vaduza preko kanala.
Toranj je izgrađen kao postrojenje za filtriranje vode za polja.
Javni radovi, pa je gradnja stala početkom rata.
Ne ovog rata, onog prije.
Ili onog još prije, ne sjećam se.
Čim sam ga ugledao...
Toranj.
Osjetio sam poziv sudbine.
Struktura je gotovo netaknuta.
A ovdje je prolaz od vrha do dna.
Poslat ću nekoga po tvoje stvari.
Donijet ćemo ih iz Edinburgha.
Dobit ćeš sve što trebaš i želiš.
- Bilo što? - Bilo što.
William će nam pomagati za vrijeme trajanja projekta.
Trebat ću ćeliju.
- I ledenu komoru. - Williame.
U podnožju tornja su dva spremnika.
Prenamijenit ćemo ih.
Morat ćemo obnoviti parne strojeve.
Trebat ćemo dovoljno goriva.
Ondje i ondje, četiri baterije visoka kapaciteta,
pozitivnog i negativnog pola,
i sustav gromobrana od čistog srebra koji se spušta u laboratorij.
U redu. Moji izvođači mogu napraviti svu opremu koju trebaš.
Pretpostavljam da smo se dogovorili?
Dogovor je postignut.
Gade!
Ne, ovaj ne.
Otvori usta.
Imaš sreće što će te objesiti. Umro bi unutar godine dana.
Herr Harlander obećao mi je savršene uzorke.
Da, možda i jest, gospodaru,
ali kao što znate,
zločin se ne isplati, a mi smo bijeda.
Svi su oni bijednici.
Žao mi je zbog toga.
Snažna leđa. Ovaj će biti dobar.
Vrati se poslije.
Ispovijed?
Zainteresiralo me.
Što bi tako nježno, pobožno stvorenje moglo ispovjediti?
Srećom, ukazala se prilika
i ja...
Uskoro ću doznati.
Blagoslovi me, Oče, griješila sam.
Koliko je dugo prošlo od posljednje ispovijedi, kćeri?
Ni tjedan dana. Bila sam u samostanu.
Tjedan dana?
I već si sagriješila?
Jesam.
Grijeh namjerom, a ne djelom.
- Muškarac? - Da.
Brat mog zaručnika.
Pohota?
Mržnja.
Mržnja...
- Mržnja? - Čovjek je užasan, groteskan.
Grube riječi.
Prilično neljubazne, zar ne?
S poštovanjem, Oče, ali ne poznajete ga.
Pokušava kontrolirati i manipulirati svima oko sebe.
Kao i svaki tiranin, uživa u ulozi žrtve.
Njegova je jedina prednost
što je puno siroviji nego što misli da jest.
Siroviji?
Molim te, objasni, dijete.
Kao prvo, lako ga je uočiti.
Možete ga vidjeti čak i na prometnoj ulici na tržnici.
Reci, kad si me uočila?
Puno prije nego ti mene.
Jesi li večerala?
Nisam gladna, barune. Hvala.
A ja umirem od gladi.
- Hvala, dobri čovječe. - Hvala vama.
Koje si knjige kupila? Smijem li?
Pogodi.
- Da pogodim? - Voljela bih to.
Dobro.
Ljubavni roman
okupan mediteranskim suncem, svilom i ljubavnim prepirkama.
Uvredljivo, ali ne i iznenađujuće.
Zbilja?
Kukci?
Moja sklonost za znanost usmjerena je na manja bića.
Kreću se u skladu s prirodom, možda u Božjem ritmu.
Oduvijek sam tragala za nečim čišćim, čudesnijim.
To si tražila u samostanu?
Na neki način.
Je li se isplatilo?
A što jest?
Dopusti mi, sestro.
Ovo nije prikladno.
A što jest?
U redu.
Smijeh!
Po prvi put u životu,
više me zanimao život,
a manje...
Smrt.
Glavna šipka ima sustav brzog pričvršćivanja.
Jesi li stavio leguru?
Bakar i cink.
Ovo... Neće biti dobro. Počni iznova.
Čisto srebro savršen je vodič.
Williame, ti moraš ostati. Molim te.
Tebi vjerujem više nego ikomu.
Samo još nekoliko dana.
Nećeš ga uhvatiti.
Divno.
Da ga zarobimo ili pustimo?
Zarobimo ga.
Sad imamo nešto zajedničko.
Zatvorenika.
Kao što je obećano, William se brinuo za izgradnju i potrebe laboratorija.
Popravi ono, možeš li?
Pomozi mu.
Slijedio je moje upute do najsitnijih detalja.
Baterija.
Sad je sve čisto srebro.
Točke provođenja reagiraju na limfni sustav,
što je bilo komplicirano, ali uspio sam.
Herr Harlander, hvala. Zabava je divna.
Nadam se da nisi morao prekinuti svoje istraživanje
kako bi se posvetio meni i Elizabeth.
Nisam.
Mlada je. Može računati na nas da ćemo je čuvati.
Ostavit ću te na miru.
Nema razloga da se svađamo.
Francuski porculan, zvoni na zvuk mokraće.
Blizu sam rješenja, pristupu limfnom sustavu.
Da, to.
Prošlo je mnogo vremena.
Rat jenjava.
A s njim će nestati i moja sredstva.
Rekao si da su tvoja sredstva neograničena.
Moje strpljenje nije.
Čuo sam iz pouzdanih izvora da će do bitke doći za tjedan dana.
Plima rata izbacit će svoj plijen na našu obalu.
Bojno polje? Tijela će biti unakažena.
Tjedan dana.
- Tjedan dana? - Nakon toga, povijest će nas mimoići.
Isperi to, može, barune?
Tjedan da ustanovim kako dovesti struju.
Nemoguće.
Što da učinim?
Bio sam blizu, osjećao sam.
A zatim... ispriječio se život.
Nedostajao si joj.
Moram te upozoriti, radim na jednoj disekciji.
Divno je.
Je li te šokiralo?
Podsjeća me na slike mučeništava.
Bol je nestala.
Vidi se božji naum u simetriji i oblicima.
Elizabeth.
Moram ti nešto priznati.
I ti i ja vjerujemo u čudesa.
Postoji veza između nas. Osjećaš li je?
Gotovo fizička. Zaista vjerujem da je to nešto posebno.
Vjerovanje u nešto ne znači da je stvarno.
Zašto si onda ovdje?
Divno stvorenje, zar ne?
Udaljeno. Posve očaravajuće, ali čudno.
Tri srca.
Više očiju. Bijela krv.
I fascinantan nedostatak izbora.
Ne razumijem.
Izbor je sjedište duše.
Jedini dar koji nam je Bog dao.
Elizabeth...
Izabrala sam.
Laku noć.
Elizabeth!
Mislio sam da nisam uspio.
Mislio sam da je gotovo. Mislio sam...
I mislio sam...
I ja...
Simetrija.
Božja simetrija. Da.
Da.
Stavio sam bateriju iznad limfnog sustava.
Pronašao sam ključ.
Ništa me više neće zaustaviti.
Ništa.
Ne! Ne uzimajte tijela
s vrha ili s dna hrpe osim ako nisu označena.
Hladnoća ili truljenje možda su uništili tkivo.
Tražite u sredini.
Izobilje može zbuniti čovjeka ako ne zna što točno želi.
Draži su mi visoki uzorci, s dugim udovima.
Lakše je raditi na takvima.
Sviđa mi se to.
Savršenstvo.
A zašto da ne, dragi barune?
Istina, zašto da ne?
Potraži neoštećenu glavu.
Stavi ga u kolica.
Stavi ga onamo.
Donesi ostale.
Mili Bože.
Makni se.
Gotovo je.
Herr Harlander!
Približava se oluja!
Moj štap.
Moj štap!
Moj štap, u ručki.
Živa.
- Bolestan si? - Hvala.
Je li... sifilis?
Da, umirem.
Jedna noć s bludnicom, ostatak života sa sifilisom.
Tako se kaže, zar ne?
Koji stadij?
Drugi?
Obojica znamo točan raspored.
Prvo će mi početi jesti kosti,
tjeme, obraz, zube, vilicu, lubanju, razotkrivajući mi mozak.
Tumori, ludilo, neizdrživa bol.
Jednog ću jutra početi vrištati i nikada neću prestati.
Ne mogu se suočiti s tako vulgarnom smrću.
Što me dovodi do mog jedinog uvjeta.
Naš dogovor. U zamjenu
za moju velikodušnu intervenciju u tvoje ime.
I dok dajemo život našem novom Adamu,
želim biti smješten u tom novom savršenom tijelu.
Ne.
- Ne. - Da.
Ne sada!
- Upravo sada. - Razgovarat ćemo o tome, ne sada.
Ne postoji poslije!
Ne postoji poslije.
Dao sam ti sve što si htio.
Dajem ti sve što tražiš.
Samo reci i tvoje je.
Čak i Elizabeth.
Molim te.
„Molim te” uvijek pomaže.
Bolest se proširila po tebi.
Sistemska je, i ti to znaš.
Svaki organ u tebi je zagađen.
Tvoj mozak, tvoja krv, sve je zagađeno.
Ali moj novac nije, zar ne?
Nemoguće je.
Samo trebaš reći jednu jednostavnu riječ.
Ni više ni manje nego „da”.
Ne! Razumiješ li? Ne!
Što to radiš?
Stani!
Stani.
Ako ostanemo bez toga, obojica gubimo.
Ja ću biti orao koji se hrani tvojom jetrom!
Molim te, stani!
Herr Harlander!
Čekaj, gledaj me!
Ne! Herr Harlander!
Ne!
Lagao si mi.
Victore!
Ne, molim te.
Pogledaj. Isto.
Sunce.
Sunce. Svjetlost.
Pogledaj je.
Svjetlost. Sunce je...
Sunce je život.
Toplina.
Da! Da.
Victor.
- Victor. - Da.
Da, naravno da jesi.
Naravno da jesi.
Victor.
Pošta, gospodine.
Pisma sa starog imanja.
Ženeva.
- Ima li koje od mog ujaka? - Nema.
Možda ih trebamo otići posjetiti.
Pažljivo. Gledaj.
Voda.
Da, voda.
- Victor. - Ne, ja sam Victor.
To je voda. Dođi.
- Victor. - Dođi. U redu je.
Sad ćemo napraviti veliki korak.
Zajedno. Spreman?
- Ovuda, ovako. - Victor.
Ne, ne tako. Ovuda.
Nemoj. Vruće.
Ne diraj. Ne diraj to.
Vruće je.
Sjedni. Izvrsno. Da.
Da. Sad pogledaj što imam.
Pogledaj ovo. Što je to?
Što je ova čudna stvar? Pazi.
Vrlo si snažan.
Da. I ovako.
Želiš li još jednu? Da, ovo ide ovamo.
Ključ.
Victor.
Ovo će te grijati.
Lijepa deka koja će te grijati.
Victor.
U redu.
Ostani.
Ostani ovdje.
Ostani ovdje. U redu.
Vratit ću se. U redu. Ostani ovdje.
Victor.
Ne, u redu je.
Vratit ću se.
Victor.
Sve mu je bilo novo.
Toplina, hladnoća, svjetlo, tama.
Bio sam ondje kako bih ga oblikovao.
Nisam razmišljao što će biti nakon što oživi.
Stigao sam do ruba Zemlje
i više nije bilo horizonta.
Postignuće se činilo neprirodnim.
Besmislenim.
I to me tako mučilo.
Tvoji se ljudi žele vratiti.
Da?
Vjerojatno.
Ali čim se oslobodimo, nastavljamo dalje.
Bez obzira na cijenu.
Dijeliš moje ludilo.
Možda postoji dublji smisao zbog kojeg ti pričam svoju priču.
Postoji li ili ne, barune,
volio bih je čuti.
Prošli su tjedni,
a kako je njegova snaga rasla, moja je opadala.
Nažalost, nije došlo do napretka ni razvoja govora.
Ne, ne.
Dolje.
Da, tako.
Tako. Ostani tako.
Da, to si ti.
To si ti. U redu?
Da, ovo lijepo zacjeljuje.
Umoran sam.
Nisam spavao
ni malo malkice.
Jer te čuvam.
Obrijao sam te.
Ne, stani.
Pusti. Ne, ne. Otvori.
Otvori ruku. Otvori je.
Što to radiš?
Gledaj što si učinio.
Moraš me slušati. Slušaj me. Baci ga.
Glupost! Ne. Prestani.
Dođi.
- Victor. - Ne diraj me!
Nikad me ne diraj!
Dođi.
Nisam ja to učinio, ti si.
Rana.
Zacijelila je.
Ali kako?
U redu.
Ne, ne.
Ne.
U redu.
Sigurno je sve u redu.
Uskoro stižemo.
Znam da imaš misli. Znam to.
Znam da ih imaš.
Negdje unutra. Negdje imaš misli.
Zar ne?
Nešto što želiš reći?
Koliko god zbrkano i zbunjeno bilo?
Nešto?
Pretjerujem li?
Victor.
Da, da!
To smo već ustanovili.
To je moje ime. Zovem se Victor.
Možeš li reći još nešto? Bilo što?
Bilo što?
Sunce.
Hladno. Kiša. Krv. Bilo što.
Čizma. Možeš li reći „čizma”?
Victor.
Ne, da! A recimo...
„Ruka”. Možeš li reći „ruka”?
Ruka.
Bojiš me se?
Zašto? Zašto bi me se bojao?
Neću te ozlijediti.
Neću. Ja sam te stvorio.
Ja sam tvoj stvoritelj!
Došli ste. Zbilja ste došli.
Hajde. Dođite.
Elizabeth, moram ti toliko toga pokazati.
Nećeš vjerovati. Prekrasno je.
Dođi, pokazat ću ti bilješke.
Je li moj ujak ovdje?
Molim?
Moj ujak. Je li ovdje?
Nije.
Nije, sâm sam. Nije ovdje.
- Vratit će se za nekoliko dana. - Ne izgledaš dobro.
Nikad mi nije bilo bolje! Nikad mi um nije bio bistriji!
Imaš li groznicu?
Samo sam sretan što te vidim.
Presretan sam. Jako sam veseo.
Predivno je. Znao sam da to dolazi.
Victor...
Victor. Daj mi trenutak, molim te.
Tko te ozlijedio?
Williame, moram ti ovo pokazati.
Posložit ću ti.
A ja moram tebi nešto pokazati.
Razgovarao sam s Društvom liječnika.
- Žele te vidjeti. - Ne, ne još.
Nisam još spreman.
Mislio sam da si to oduvijek htio.
Onaj čovjek.
- Onaj dolje. - Vidjela si ga?
On je pacijent? Žrtva?
Njegove ozljede. Ozlijedio si ga.
Ne, svijet ga je ozlijedio, Elizabeth.
Ja... Ja sam mu dao život.
Dao sam mu život.
Ustani.
Hajde.
Mirno, mirno...
Još se navikava na svoje okruženje.
Snažan je, Williame.
- Uspio si. - Vrlo je snažan.
Uspio si.
Svi su sustavi funkcionalni.
Sve zacjeljuje.
Iscjeljivanje je neujednačeno, da.
Ali izuzetno.
Zašto je vezan?
Zbog njegove sigurnosti i moje.
Lako je čistiti i održavati.
On ni ne zna za nešto bolje.
Ali ti znaš.
Zna li Harlander?
Moramo pripremiti sve do njegovog dolaska...
- Naravno. - Sve će biti sređeno.
Je li inteligentan?
Victore, je li inteligentan?
Ne shvaćam kako si to izveo,
ali posve razumijem značenje toga.
Victore, jesi li se ikada pitao,
od svih dijelova koji čine čovjeka,
u kojem se nalazi duša?
Ne, nisam.
Nešto je uznemirujuće oko tog stvorenja dolje.
Iskrivljeno, kao lik koji viri iza ogledala u zabavnom parku.
Ali oživljeno.
Oživljeno čime?
Boli li?
List?
Za mene?
Hvala ti.
Nije li divan?
Ovo je za mene?
Ja sam Elizabeth.
Možeš li reći „Elizabeth”?
Elizabeth.
Moje grlo proizvodi zvuk.
Elizabeth.
Sad idem.
Eliza... beth.
Ne bi trebala ići blizu tome.
„Tome”?
Tome, da.
Vjerujem da u njemu ima života, ali ni trunke inteligencije
koju sam htio dobiti.
Možda je ti ne razumiješ.
Nešto je pošlo po zlu.
Blokada, šav, veza.
Ti, veliki Victor Frankenstein, pogriješio si?
Stvorenje zna samo jednu riječ.
„Victor.”
Ponavlja je kao papiga bez ritma i razloga.
Možda mu trenutačno ta riječ znači najviše na svijetu.
Što ako je zbog ponovnog stvaranja duh u njemu jednostavniji...
- Čišći... - Čišći?
Čišći od onog običnog čovjeka?
Što ako je, nesputan grijehom,
dah Stvoritelja ušao u njegovo izranjavano tijelo?
Mili Bože, Elizabeth.
Kad bih mogao u to povjerovati,
gotovo bih pomislio da ti se sviđa ta stvar.
Razumijevanje.
U očima sam mu vidjela bol,
a što je bol nego dokaz inteligencije?
A što je s mojom boli?
I s onime što si mi uskratila?
Što moje srce želi...
Tvoje srce?
Od cijele anatomije,
to je organ koji najmanje razumiješ.
Samo se čudovišta igraju Boga, barune.
Čišći od običnog čovjeka?
A ja sam, nekako, zlikovac.
Tvoje je srce čisto?
Uvjeravam te da nije.
Ja znam, ja sam ga stavio ondje.
Gore.
Pokušajmo ponovno.
Daj mi svoju nogu.
Nogu!
Daj mi nogu!
Bol je dokaz inteligencije?
Da testiramo tu teoriju.
Daj mi svoju nogu!
Nogu!
Hajde!
Daj mi je, zvijeri!
Daj mi svoju nogu!
Nogu!
Victor!
Što je, Victore!
Dođi.
Nisam uspio. Pogriješio sam.
- Uspio si. Vidio sam radove. - Nisam.
- Savršen je. - Stvorenje je izuzetno opasno.
Ne postoji... Victore.
Pričekajmo Harlandera i raspravimo.
Williame, postoji nešto što moraš znati.
Nešto ti moram pokazati.
- Harlander... - U bijesu ga je ubio.
Shvaćaš li sad zašto sam oklijevao podijeliti ovo s tobom?
A posebno ne s Elizabeth.
Što ćemo sada?
Molim?
- Što ćemo sada? - „Što ćemo sada?”
Odvedi Elizabeth u Beč.
Reci joj da se dogodio hitan slučaj i da odmah morate ići.
Drži je u neznanju.
Zbog sigurnosti.
Učini kako ti kažem.
Brzo ćemo se vratiti. Ali zasad je ovako najbolje.
Uđi u kočiju, molim te.
Koliko će živjeti to Stvorenje?
Kratko. Vrlo kratko, siguran sam.
Imam grozan osjećaj.
Što je bilo?
Okreni kočiju.
Ti idi u Beč.
Okreni kočiju ili ću iskočiti. Ubit će ga.
Reci jednu riječ.
Samo još jednu. Bilo koju.
Onda te neću ubiti.
Victor.
Elizabeth.
Victor!
Ali to nije bio kraj.
U potrazi za životom, stvorio sam smrt.
Moram se opet obratiti svojim ljudima.
Bez brige.
Poslušat će me.
Ne, stani! Nemoj ga ozlijediti! Ovdje sam.
Uzmi mene.
Hajde, zvijeri.
Ubij nas obojicu. Potvrdi priču svog stvoritelja.
Moj stvoritelj... ispričao je svoju priču.
Sad ću ti ja ispričati svoju.
DRUGI DIO PRIČA STVORENJA
Victore!
Zvao sam tvoje ime i shvatio da sam sâm.
- Što je to? - Upucaj ga!
Upucaj ga!
Jesi li ga?
Hej!
Gdje je?
Moje su ozljede zacijelile.
Ali bilo mi je hladno, strašno hladno.
- Upali vatru, može? - U redu.
A ja ću popraviti obor čim prije.
Jeste li dobro? Jeste ga našli?
Tražili smo posvuda. Nismo ga mogli naći.
Iako smo dvaput pucali u njega.
Trag krvi nestao je dva kilometra odavde.
U redu. Uđite.
Slijedili smo ga neko vrijeme, a onda je nestalo. Nema ga više.
Što je to bilo? Medvjed?
To nije bio ni medvjed ni čovjek. Nikad nisam vidio tako nešto.
Onda duh?
Nije duh. Krvarilo je. To je stvorenje od krvi i mesa.
Dođi. Ovamo.
Reci mi o tome što si vidio.
Anna-Maria, odvedi djeda do kamina.
Neka se udobno smjesti.
Ovamo, djede.
Bili smo duboko u šumi. Nismo ga našli.
Naći ćemo ga.
- Potrajat će. - Da.
Anna-Maria, dođi.
Hajde, draga. Pomozi mi vani.
Starac me dirnuo.
Njegove slijepe oči bile su pune mudrosti.
Ti su ljudi posjedovali zvuk.
Rabili su ga za komunikaciju
o osjećajima i idejama.
Zvali su ih „riječi”.
Obrati pažnju.
Što je ovo?
Dječak.
- Opet. - Dječak.
Dobro, dijete.
A ovo.
Oko.
- Opet. - Oko.
Da. Bravo, djevojčice.
- Oko. - A ovo?
Ruka.
- Bravo. - Ruka.
Pomozi mi.
Zaveži uže oko onog najvećeg.
Žudio sam da budem dio ove obitelji.
Trebat će nam još drva prije zime.
Ići ćemo nekoliko puta.
Da budem njihov dobročinitelj.
Trebat ćemo debla za konstrukciju.
U redu.
Što bih mogao učiniti za njih?
Anna-Maria! Oče!
Dođite i pogledajte!
Gledaj, Anna-Maria!
Gle, ima još!
Tko je ovo napravio?
Šumski duh.
Trebamo mu zahvaliti.
Hvala.
Reci: „Hvala, Šumski duše.”
Hvala, Šumski duše.
Hvala.
Dođi. Pogledaj ovamo.
Hvala.
Od tada sam postao njihov nevidljivi čuvar.
Šumski duh.
Povremeno su mi iskazivali ljubaznost.
Odjeća, kruh.
I na trenutak,
na veoma kratak trenutak,
svijet i ja bili smo u miru.
Dođite.
Ulazite.
Zatvori vrata.
Tko je mogao to učiniti?
Šumski duh?
Ja ću.
„Na kraju, ponosni mladić
nije mogao pronaći svoju izgubljenu ruku.
Pretvorila se u kamen, njegovo je bogatstvo nestalo,
a on je ostao bez ponosa i zemlje.”
Vrlo dobro, dušo.
Predivno pročitano. A sad pokušaj ovu.
Vukovi.
Ideja,
osjećaj mi je postao jasan.
Lovac nije mrzio vuka.
Vuk nije mrzio ovcu.
Ali nasilje među njima bilo je neizbježno.
„Možda”, pomislio sam, „tako svijet funkcionira.”
Progoni te i ubije
samo zato što si ono što jesi.
Ovcu ćemo prodati do kraja mjeseca, oče.
Onda ću tebe, Almu i Anna-Mariju odvesti u grad.
Ići ćemo u planine,
loviti vukove i vratiti se na kraju zime.
Molim se ovdje u samoći svake zime, a ni ova godina neće biti drukčija.
Molim te, oče, poslušaj razum.
Ti učini što ti moraš, a ja ću što ja moram.
Tvrdoglavi stari jarac.
Sad smo sami, duše.
Sami smo.
Zamislio sam mnogo načina
na koji ću se predstaviti starcu.
Hoće li me se bojati?
Pozdraviti me?
Odbiti me?
Tko ide?
Jednim korakom ušao sam u drukčiji svijet.
Koji sam dosad vidio samo izdaleka.
Molim te, tko ide?
Odgovori mi.
Reci mi.
Zašto si došao?
Putujem.
Dobro došao, dragi putniče.
Nemoj misliti da nisam zahvalan na tvom društvu ako te zamolim da doneseš stolac.
Teško mi je biti dobar domaćin.
Da.
Oči su me izdale.
Ali na stolu ima kruha i brandyja.
Posluži se.
Bran... dyja?
Tvoj jezik.
Teško ga govoriš.
Nisi odavde?
Bojiš se?
Ne moraš se bojati.
Čega se bojiš?
Svega.
Tvoje...
Ruke su ti smrznute
i bio si ozlijeđen, zar ne?
Ozlijeđen?
Da. Tvoje ruke i lice nose ožiljke
i nosiš vojnu odoru.
Jesi li ozlijeđen u bitci?
Skrivao si se
u mlinu, zar ne?
Da. Šumski duh.
Da.
Ne znam kako izgledaš,
ali ima nečega u tvom glasu
zbog čega sam uvjeren da si dobronamjeran i ljubazan.
Ljubazan?
Ostani sa mnom.
Dijeli sa mnom hranu i vatru.
Volio bih podijeliti s tobom ovo malo što imam
i pomoglo bi mi tvoje društvo.
Možeš mi čitati.
Čitati?
Neka ti ovo postane dom, a ja tvoj prijatelj.
Prijatelj.
Prijatelji.
Tada sam pročitao svoju prvu priču,
i bila je to prva priča.
Čitao sam o čovjeku po imenu Adam i ženi po imenu Eva
i o njihovom boravku u prvom vrtu.
Čitao sam o usponu suparničkih gradova,
padu tornja
i Božjem bijesu.
O ljudima koji su se borili protiv zmajeva
i o ljudima koji su izgubili sve.
Vrijeme je prolazilo
i nestajalo poput jesenjeg lišća.
Nikad nisi vidio snijeg, prijatelju?
Zbog njega svijet postane čist... i nov.
„‘Ja sam Ozymandias, Kralj Kraljeva
Pogledajte moja djela, Vi moćni, i očajavajte’.
Ništa nije ostalo.
Oko ruševina te kolosalne razvaline, beskrajne i puste
Usamljeni i ravni pijesak proteže se daleko.
Ja sam Ozymandias...”
Ima li i drugih knjiga na svijetu?
Još nekoliko, siguran sam.
Ne ovdje.
Zadnja knjiga slijeva. Uzmi je.
Nismo još došli do nje.
Izgubljeni raj, od Miltona.
Čovjek postavlja pitanja Bogu.
Čak i Bog ima pitanja.
Mislim da je htio odgovore i zato nam je poslao svog sina.
Smrt ga je vjerojatno intrigirala.
Patnja.
Želim doznati tko sam.
Otkud dolazim.
Bog ti je uzeo sjećanje. Volio bih da ga uzme i meni.
Prije mnogo godina, ubio sam čovjeka,
dobrog čovjeka,
i otad se nastojim iskupiti.
Oprostiti.
Zaboraviti.
Prava mjera mudrosti.
Znati da si ozlijeđen,
znati tko te ozlijedio,
a izabrati oprost i zaboraviti.
Ali ne mogu zaboraviti ono čega se ne sjećam.
Ne sjećaš se ničega?
U svojim snovima...
ja... vidim sjećanja.
Drukčije ljude.
Sve... dijelove.
Ja...
Sjećam se vatre i vode.
I pijeska pod svojim stopalima.
I riječi.
Jedne jedine riječi.
Koje?
Victor.
Idi do nje.
Do riječi.
A onda sam doznao.
Užasnu istinu.
Shvatio sam da sam nitko.
Bijednik.
Mrlja.
Nisam ni iste prirode kao čovjek.
To mi se urezalo u um.
Nikad nije izlazilo.
Onda sam ga vidio.
Tvoje ime.
„Victor Frankenstein.”
I gdje te naći.
Ne!
Vratio si se.
Doznao sam što sam.
Od čega sam napravljen.
Ja sam... dijete kosturnice.
Ruševina,
sastavljen od otpada i odbačenih mrtvih tijela.
Čudovište.
Znam što si.
Dobar čovjek.
I... moj prijatelj.
Prijatelj?
Prijatelj.
Kakva je to stvar?
Ona stvar iz šume?
Što si mu učinio?
Ne miči se.
Brzo! Napuni! Ubij ga!
Opet je nastupila tišina,
a zatim... okrutni život.
Koliko sam dugo umirao?
Ne znam.
Ali ozljede su mi zacijelile.
Hladni zimski zrak pekao me u plućima.
Bio sam usamljeniji nego ikada,
jer za svakog čovjeka postoji jedan lijek za svu bol,
smrt, dar koji si mi uskratio.
U meni se probudila zavist
i odlučio sam tražiti uslugu od tebe.
Od svojeg stvoritelja.
Tražim... prijatelja.
Moraš ustati.
Da, naravno.
Vjenčanje počinje uskoro i želim da budeš uz mene.
Teško je povjerovati,
da nije tvoje ljubazne naravi.
Razgovarao sam s nekoliko gostiju o istrazi.
O eksploziji.
Većina to prihvaća onako kako je bilo.
A što je to bilo, Williame?
Prošlost, Victore.
Užasna nesreća.
Namjeravam prodati imanje.
Imamo samo jedan drugoga.
Želim da bacaš latice posvuda.
Bacaj ih posvuda.
Idi gore i još ih bacaj.
Znam da je loša sreća vidjeti mladu prije vjenčanja.
Samo za mladoženju.
Da, istina. Ne za mene.
Zdravo, Elizabeth.
Prije sam rijetko osjećao kajanje, a sad osjećam samo to.
Dugo sam bio bolestan, ali prošlo je,
i sada te vidim onako kako bih trebao.
Ako ti to nešto znači, želim tebi i svom mlađem bratu,
kojeg beskonačno volim, sve najbolje.
Voliš vjerovati da je tako.
I užasavam se to čuti.
Na dan svog vjenčanja molim te jednu uslugu.
Dosta je laži.
- Želim ti reći... - Izađi iz mojih odaja.
- Elizabeth. - Odlazi!
Izađi iz sjenki
ako si ovdje.
Došao si mi zahvaliti?
Preživio si i dovoljno si inteligentan da si me uspio pronaći.
Dobro sam te napravio.
Moraš mi napraviti prijatelja.
Nekoga poput mene.
Prijatelja?
Razumijem.
Još jedno čudovište.
Da.
Možemo zajedno biti čudovišta.
Našao sam duševni mir nakon mnogo muke,
a ti... Ti si ludilo koje me doziva natrag.
Ne mogu umrijeti.
A ne mogu ni živjeti...
sam.
Stvorivši tebe, stvorio sam nešto užasno.
Ne nešto.
Nekoga.
Stvorio si nekoga.
Mene.
Kakva god da sam zagonetka, ja mislim.
Ja osjećam.
Imam jednu jedinu molbu...
Napravi još nekoga poput mene.
A onda?
Rađanje.
Reprodukcija.
Dom?
Grob?
Smrt rađa smrt koja rađa smrt.
Vražja rasa koja se raširila po svijetu.
Nakaradnost koja se obnavlja.
Tebi sam nakaradan, ali sebi sam jednostavno ja.
Odlazi!
Nikad više neću stvoriti nešto poput tebe, gadno i deformirano.
Onda se radi o tvojoj upornosti, Victore.
Ista upornost koja me stvorila sad me osuđuje?
Čudo nije to što ja govorim, već bi bilo čudo kad bi ti poslušao!
Ako mi nećeš pružiti ljubav, onda ću se prepustiti bijesu.
A on je neograničen.
Pomaknite se.
Victore.
Što se događa?
Ti...
To si ti.
Elizabeth, makni se od njega!
Ne!
Napao ju je!
Povedi me sa sobom.
O, Bože!
Pusti mene... Mogu te spasiti.
Mogu te spasiti.
Od čega?
Od sebe?
Bojim te se, Victore.
Ne...
Oduvijek sam se bojao.
Svaki gram ludila i uništenja.
Vatrena stihija koja je gutala sve.
Sve je to došlo od tebe.
Ti si čudovište.
Nikad nisam pripadala ovom svijetu.
Tražila sam i čeznula za nečime što nisam mogla imenovati.
Ali u tebi sam to pronašla.
Biti izgubljena i pronađena,
to je životni vijek ljubavi.
U svojoj kratkoći,
svojoj tragediji...
ovo je postalo vječno.
Bolje ovako... izblijediti,
dok me ti gledaš.
Mrtva je. I ja želim umrijeti.
Dao si mi život koji nisam želio.
Vraćam ti ga.
Mislio si da sam čudovište.
Sad ti vraćam uslugu.
Ubij me, odmah! Učini to!
Natjerat ću te da krvariš.
Ponizit ću te.
Možda si ti moj stvoritelj,
ali od danas sam ja tvoj gospodar.
Progonio si me kroz šume,
preko planina
i zamrznutih obzora,
dok više ništa nije ostalo.
Samo ti i ja.
Trebam streljivo.
Naoštri ovo.
Tri konzerve kondenziranog mlijeka, ogrjev.
I šest štapića dinamita.
Šest?
Što loviš?
Veliku lovinu.
Ne!
Victore.
Slušaš me samo ako te ozljeđujem.
Ovo. U ovo si uložio svoju vjeru.
Misliš da će me ovo uništiti.
Zapali ga i nadaj se da hoće, jer ako ne bude,
opet ću te naći.
Zapali ga!
A sada... bježi.
Eto te, tu si, slomljen i odbačen.
A ja,
opet sam živ.
Mogao sam osjetiti kako mi spaljeno meso zacjeljuje.
Pucketanje kostiju koje se namještaju.
Šum krvi koja kola kroz moje srce.
I opet, bez milosti,
čekao me samo jedan put.
I evo nas.
Iscrpljeni i umorni.
Nemamo više što dati ni uzeti.
Krv ispred šatora...
Moja je.
Samo moja.
Krvarim.
Boli me.
Patim.
Vidiš, nikad kraja tomu.
Oprosti.
Žaljenje me proždire.
I tek sad jasno vidim svoj život.
Sad ćeš umrijeti, stvoritelju.
Izblijedit ćeš.
Dogodit će se za tren.
Moje rođenje. Moja tuga.
Tvoj gubitak.
Neću biti kažnjen
ni oslobođen krivnje.
Nada koju sam imao,
bijes...
Uzaludni su.
Plima koja je mene dovela ovamo, sad će doći po tebe.
Bit ću napušten.
Oprosti mi.
Sine moj.
Ako imaš snage u srcu, oprosti sam sebi što postojiš.
Ako ti smrt nije suđena, onda razmotri ovo, sine moj.
Dok si još živ,
kakvog izbora imaš osim da budeš živ?
Živi.
Reci moje ime.
Otac mi je dao to ime,
ali nije ništa značilo.
Sad te molim da mi ga vratiš...
po posljednji put.
Onako kako si ga izgovarao.
Dok ti je značilo sve na svijetu.
Victor.
Opraštam ti.
Počivaj, oče.
Možda sada
obojica možemo biti ljudi.
Spustite oružje.
- Spustite ga! - Odgovoran sam za ljude.
Može otići.
Slobodni smo!
Kapetane...
Koje su vaše naredbe?
Digni jedra.
Okreni.
Želite li vi reći ljudima?
Ljudi!
Plovimo kući.
„SRCE ĆE PUĆI, ALI NASTAVIT ĆE ŽIVJETI SLOMLJENO.” - LORD BYRON
TEMELJENO NA KNJIZI
FRANKENSTEIN ILI MODERNI PROMETEJ MARY SHELLEY
Prijevod titlova: Oleg Berić