ÚTĚCHA - PROSTŘEDEK, ČIN APOD. ZMÍRŇUJÍCÍ NĚČÍ BOLEST
UTĚŠIT - POSKYTNOUT ÚTĚCHU
USPOKOJIT NĚKOHO V ZÁRMUTKU, TRÁPENÍ
Kubánskej.
Co vy na to, Sawyere?
Odpovídá.
Jo, tady Joe. Máme tu sériového vraha.
Stejnej způsob, stejný znaky, žádná DNA.
Nikde ani stopa.
To už jsi říkal. Dělám, co můžu.
Ježíš, to je debil.
Musím za ním.
Joe.
To by byla chyba.
Na svůj názor máš samozřejmě nárok.
Tak já to řeknu jinak.
Byla by to velká chyba.
Nemáme čas, ani prostředky. A ty chceš k už tak těžkému případu
přivést někoho cizího. - Není vůbec cizí.
Už jsem s ním dělal a podle mě jsme se spřátelili.
- Říkals, že je labilní. - Tak jsem to neřekl.
Řekl jsem, že prožívá těžký období.
Tak špatně na tom ještě nejsme, Joe.
Však uvidíš.
Na tyhle typy není nikdy moc brzo.
Ty brďo, vidíš to?
Všude samá příroda.
Jak dlouho tu bydlí?
Dva roky. Co umřela jeho dcera Emma.
Na leukémii. V jeho náručí.
Pak se vzdal praxe. Vlastně úplně všeho.
A jeho manželka?
Tragický situace mají zvláštní moc.
Některý lidi sblíží,
jiný zas rozdělí.
Tady to je.
Počkáš tady? Chci s ním mluvit o samotě.
- To jsi mě nemusel brát s sebou. - Nemusel.
Ale to bys přišla o tu krásnou přírodu.
Nostalgiku.
Ano?
- Johne? To jsem já, Joe. - Ano, já vím.
- Otevřeš mi? Potřebuju si promluvit. - Nemám zájem.
Johne, kvůli tobě sem tři hodiny jedu.
Dobře víš, že se mě jen tak nezbavíš.
Klidně vyrazím dveře, když budu muset.
Jsi hrozný otrava. Víš to?
Jo. To už jsem někde slyšel.
Asi před rokem jsem ti poslal dopis.
Přišel ti?
Ano.
A co v něm stálo?
Že by rodič neměl přežít své dítě.
Takže tady ses zašil.
Koukám, že ses zabydlel.
Víš, že je venku krásně?
Vím, to už jsem někde slyšel.
Takže nechodíš moc ven?
JASNOVIDEC - TAJNÝ TRUMF FBI
TELEPAT POMÁHÁ FBI HLEDAT POHŘEŠOVANÉ
Chceš něco k pití?
Ne, díky, nemám žízeň.
- Cigarety nemám. - To nevadí. Už jsem přestal.
Teď jsem závislej na tomhle.
Laura a kluk jsou v pořádku?
Jo, maj se dobře. Díky.
- Co Elizabeth? Víš o ní něco? - Ne.
Ozve se.
Kromě toho, že jsem tě chtěl vidět,
tu mám pro tebe jeden případ. - Ne.
- Třeba bych ti mohl říct o obětech. - Jak jsem řekl. Nemám zájem.
Ty jsi přijel s přítelkyní?
To je moje skvělá kolegyně, agentka Cowlesová,
která mě evidentně vůbec neposlouchá.
Velící agent, Joe.
Myslela jsem, že to chceš vzít.
Omluv mě, Johne.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Přinesla jsem složky k případu. - To nebylo třeba.
Úřad změnil směrnice ohledně psaní zpráv.
- Teď jsou čitelnější. - To se mi ulevilo.
Musíme jet.
Tři vraždy. Stejný způsob.
Agentko Cowlesová!
Tak já vám je tu nechám.
Johne.
Není ti nic?
Kdyby sis to rozmyslel,
víš, kde mě najít.
KDO JSEM?
- Ahoj, Joe. - Johne.
Nic neslibuji.
Zůstanu den, možná týden.
Platí. Žádné sliby.
- Věděl jsi, že přijedu, co? - Hodně jsem v to doufal.
- Pamatuješ si agentku Cowlesovou? - Ano.
Měl bych říkat dr. Cowlesovou, má doktorát...
Z psychopatologie na Kolumbijské.
Málem se stala profesorkou, kdyby ji Úřad neodchytil.
Místo akademické dráhy tenhle blázinec?
- Nechají mě nosit zbraň. - Aha.
Jak sexy.
Budete skvělej tým. Johne, ty poznáš,
když se někdo chystá něco udělat, ty, Katherine, proč.
Projeďte to a nechte nám to tady.
Pane doktore, než vyjedeme nahoru, chci vás ve vší úctě upozornit,
že na paranormální jevy nevěřím. Podle mě je to celé podvod.
- Doufám, že to nebude problém. - Ne. Totéž si myslím o psycholozích.
Jde jim jen o jedno, o naše peníze. Podáte jim prst a chtějí celou ruku.
Autor toho citátu evidentně nepotkal dobrého psychologa.
Řekl to Sigmund Freud.
Jak jsem řekl, budete skvělej tým.
První shoda: způsob.
Všechny oběti zemřely po vpichu do spodiny lebeční
12centimetrovou bodnou zbraní.
Ta prošla přímo prodlouženou míchou.
Podle soudního lékaře nastala okamžitá smrt, bezbolestná poprava.
- Všechny snímky jsou posmrtné. - Ale na několika vypadají jako živí.
Druhá shoda: bezchybnost.
Ani na jednom místě činu se nenašly stopy DNA,
vlasů nebo otisky bot, prostě nic. - A samozřejmě žádní svědkové.
Bytná žila v domě s vrátným. Žádné stopy po násilném vniknutí.
Z psychologického hlediska nemá obdoby.
Povím ti dvěma slovy, kdo jsem, co dělám a jak žiji. Mohu?
Neexistuje schéma, ať už geografické, chronologické nebo astrologické.
Nic nezmizelo...
Ale jinak myslím, že máme případ pod kontrolou.
Johne?
Ano?
- Robert Ellis, kluk z Mount Pleasant. - Jedl zmrzlinu.
To jo.
Tak kde chceš začít, Johne?
Co třeba na začátku?
Byt paní Ethel Jacksonové, 69 let.
Žila sama s třemi kočkami. Pravidelně chodila do kostela.
Bytná začala něco tušit, když s ní dva dny nemluvila, ani ji neviděla.
Našli ji mrtvou v houpacím křesle.
V televizi běžela stanice o vaření.
A ten vzkaz, co jsem ti předtím ukazoval, ležel tady.
Na stolku.
Moje žena. Omlouvám se, musím to vzít. Vydrž, miláčku.
Co si myslíte o tom vzkazu?
- Z psychologického hlediska? - Ano.
Klasická hádanka.
KDO JSEM?
„Povím ti dvěma slovy, kdo jsem, co dělám a jak žiji. Mohu?“
Posměvačné otázky s cílem nás zmást.
Prosí o svolení se odhalit, i když to nemá v úmyslu.
Je to hra, ale pouze pro jednoho.
Pasiáns.
Nebo je v tom něco víc? Je to snad volání o pomoc?
Značí to rozdvojenou osobnost,
kdy se hádankář ptá nás a vlastních já, jaká vlastně jsou?
Jenže to neodpovídá povaze zločinu.
Tohle je moc přesné, vše má pod kontrolou.
A je tu ještě něco.
Přijde mi, jako by někoho hledal.
Takže?
Měla ráda klobouky.
Tak co? Jak to jde?
Fantasticky.
Katherine vypracuje na základě toho vzkazu psychologický profil.
Katherine teď jede domů a udělá ho tam.
- Dobře. - Uvidíme se ráno.
Jo.
Johne, co kdybych tě pozval na večeři?
Na specialitku. V nejlepším podniku ve městě.
- Musím mít oblek? - Ne, mám tam konexe.
Znám se s šéfem.
Ježíši, ten je tak dobrej.
- Johne? - Ne, už si nedám.
- Ještě jeden pro Johna. - Hned to bude.
Kluk to má teď ve škole těžký. Zase dnes přišel s brekem.
- Šikana? - Jo, nevím, co mám dělat.
Obejmi ho. Co já vím. Řekni mu vtip. Nebo tak něco.
Vtip?
Jo. Vtip.
Žádnej neznám. Myslím to vážně, Johne. No tak.
Na důkaz našeho přátelství mi pověz vtip.
Já? Ale já taky žádné neznám. Možná jeden.
Paní Jonesová...
trpí vzácnou srdeční vadou.
Lékař jí předepíše mužské hormony, aby se jí zvýšila hladina testosteronu.
Dvě pilulky denně. Za měsíc přijde na kontrolu a povídá:
„Pane doktore, ten hormonální lék úžasně zabírá.
Ale rostou mi teď chlupy tam, kde jsem je dřív neměla.“
A on na to: „To nic, nadměrný růst chlupů je průvodní jev.
A kde vám vlastně rostou?“ A ona: „Na koulích, pane doktore.“
Vtipný, ne?
- To nemůžu vyprávět malýmu klukovi. - Tak řekni „varlata“.
- Jo, to ho vylepší. - Biologie.
- Dobrý vtip, ne? - Jo.
- Myslel jsem si, že se ti bude líbit. - Elizabeth mi říkala, že právě
kvůli tomu se do tebe zamilovala. - Kvůli čemu?
Kvůli úsměvu.
Já se nikdy nesměju.
Rozhodně to nebylo kvůli tomu, jak vyprávíš vtipy.
Johne, tak bude ten sendvič?
Když jsme odcházeli z bytu Ethel Jacksonový,
byls něčemu na stopě.
Johne, mluv se mnou. Pověz, co víš.
Chci to mít rychle za sebou, jako ty, ale musíš mi říkat, co vidíš.
Ještě nevím.
Tati...!
Johne.
Atticus, Johne.
Zaznamenali jsme anonymní volání z telefonní budky asi před hodinou
s až moc detailními informacemi o vraždě Petera Warda.
Dotyčná osoba uvedla adresu v centru. Policie už zajistila okolí.
Čistý!
Joe. Podívej se na to.
- Co si o tom myslíš? - 4:16. Že by verš z Bible?
Ne, je to čas.
Před čtyřmi minutami.
Je přesně 4:16. Jdou vám napřed.
Sakra. Je tady.
- Dobrý? - Dobrý.
Jdi.
Paní Raymondová? FBI.
Můžete to někdo vypnout?
- Zase. - Rána na spodině lebeční.
- Tu už známe. - Už je chvíli mrtvá. Pět až šest hodin.
- Pachatel se tu zdržel, aby napsal vzkaz. - Odešel před několika hodinami.
Nechali byste nás chvíli o samotě?
Díky.
Johne.
MOC TĚ MILUJI
Stejný typ písma jako na vzkazu „4:16“ a u Ethel Jacksonový.
- Není ti nic? - Sakra.
- Rozhlídni se tu. - Mohu se jí dotknout?
Jo.
Ach, Davide.
Davide?
Tady jsi. Pojď ke mně.
Umyj mi záda.
Johne?
- V pohodě? - Ano.
Cos viděl?
Nejsem si jistý.
Tak dobře.
Co je?
- Vodu nechte být. - Proč?
- Nedotýkejte se jí. Ještě nevím proč. - Joe! Možná máme podezřelého.
- Koho? - Davida Raymonda. Manžela.
Tvrdí, že strávil celou noc v baru. Obsluha a jeho dech to potvrdily.
- Agentko Cowlesová, můžeme? - Jistě, pane.
Tak prosím, jdi první.
Pane Raymonde, nesu vám kávu.
- Všichni máme za sebou dlouhou noc. - Díky.
Pokud vám to nebude vadit, přejdu rovnou k věci. Ano?
- Pane Raymonde... - Ano?
Mrzí nás to, ale vaše manželka Victoria...
včera zemřela.
Ježíši.
Ježíši Kriste.
Bože.
Bože!
Pane Raymonde,
včera v noci vás viděli odcházet z domu a prý jste byl rozrušený.
- Mohl byste nám vysvětlit proč? - Nechala dopis?
Nechala dopis?
Pane Raymonde, vaše žena byla zavražděna.
- Cože? - Vaše žena byla zavražděna.
- Nenechala žádný dopis. - Ne! Ne! Ježíši Kriste.
- Davide, co se jí podle vás stalo? - Ona se nezabila?
Proč by podle vás měla spáchat sebevraždu?
Kvůli dopisu. Napsal jsem jí... dopis.
- Tenhle? - Ne.
Co to je?
To jste nepsal vy?
- Nechal jsem jí dopis. - Co v něm bylo?
Davide?
Nechtěl jsem ti ublížit nebo tě podvést,
David.
Davide? Co bylo v tom dopise?
Opouštěl ji.
Odcházel jsem od ní.
Aha.
Odcházel jste od ní. Proč?
Kvůli někomu jinému.
Mám někoho jinýho.
...nebo tě podvést...
Jinou ženu?
Ano.
Lže.
Vicky, moc mě to mrzí.
Tak mě to mrzí, Victorie.
Mohu si s panem Raymondem promluvit?
- Pane doktore... - Joe?
- No dobře. - Díky.
Říkáte pravdu, ale jen částečnou.
Vy jste svou ženu nezabil, že, pane Raymonde?
Ne.
Ale jste přesvědčený, že ji mohl váš dopis dohnat k sebevraždě.
Vaše žena totiž byla citově labilní.
V dopise jste jí sdělil, že ji opouštíte kvůli někomu jinému.
Jenom jste opomněl uvést,
že ji opouštíte kvůli muži.
...nebo tě podvést...
- Jak to můžete sakra vědět? - A také, že jste HIV pozitivní.
Je to tak?
Takže tohle měla v krvi. Proto jsi říkal, opatrně s vodou.
Chci ještě jednou vidět ty složky.
Je půl osmý ráno. Nechceš k nám na snídani?
- Chci. - Jdeme.
- Díky. - Díky, Lauro.
- Musíš jíst. - Jsem plný, lásko. Díky.
- Vypadají dobře, Joe. - Jo, to jo.
Poslední dobou se s nimi snažím trávit co nejvíc času.
Vídáme Elizabeth.
- Vážně? - Jsme v kontaktu.
Fajn.
Pořád tě miluje, Johne.
Tak jo. Co si o tom myslíš?
Všichni byli nevyléčitelně nemocní, v konečném stádiu. To je spojuje.
To jsme prošetřovali. Jenže to neobstojí.
Ethel Jacksonová. Paruky, kloboučky a tak.
- Chodila na chemoterapii. - Ano, před třemi lety.
Rakovina úplně ustoupila. Byla zdravá.
Nikdo pak není úplně zdravý.
Osmdesát procent případů rakoviny se vrací a pak už se jí dá jen těžko zbavit.
- Takže? - Peter Ward měl příznaky ALS.
Tento typ sklerózy se vyznačuje velice pomalou a bolestivou smrtí.
Victoria Raymondová trpěla depresí s myšlenkami na sebevraždu.
Sebedestruktivní chování, řezání, konzumace prášků...
- Už jsi dosnídal, Kevine? - Ano, mami.
Hej! Kevine, bágl.
No jo.
- Pojď ke mně. Rozluč se s Johnem. - Ahoj, Johne.
- Měj se, opičáku. - Ještě obejmout.
- Měj se, tati, uvidíme se po škole. - Jo.
- Měj se tam hezky. - Jasně. A ty zas v práci.
Ahoj, lásko.
Ethel Jacksonovou a Petera Warda ještě beru.
Ale dvě slova tvou teorii zničí.
Robert Ellis, kluk z Mount Pleasant. Nejenže byl zdravej,
ale rodiče jsou křesťanští vědci, na medicínu nevěří,
ani neměl lékařskou složku.
- Tak s nimi promluvíme. - Dobře.
Jsi objednaný. Nezapomněls?
Jo. Jasně. V devět mě čeká telefonický rozhovor s ředitelem,
na kterej se moc těším. Brnknu Katherine, ať s tebou jede.
Dobře.
Doktore Clancy,
jak to vlastně berete?
Co jako?
No...
To, co máte.
Je to prozíravost, jasnozřivost, předvídavost?
Je to sranda. Chvilková legrace.
Ale já to myslím vážně.
Co přesně vidíte? Třeba něčí budoucnost?
Občas střípky budoucnosti, občas střípky minulosti.
- Nakonec to vyjde nastejno. - Má to nádech mystiky? Víry?
Ne, já jsem vědec.
Věřím v teoretickou fyziku, biochemii, nic víc.
Ať je to, co je to, beru to tak, že mám extra vylepšené to,
čemu se říká intuice nebo bezprostřední reakce.
A teď něco vidíte?
Jak to myslíte? U vás?
Třeba.
- Ne. Nic. - Vůbec?
Vůbec.
Prostě nic.
Vůbec nic.
Tak jak probíhá vyšetřování?
Pokročili jsme. Už máme představu, proč byl zabit váš syn.
Proč zrovna on.
Pane Ellisi, mám pár otázek, ale nechci vás rozrušit.
V pořádku. Ptejte se. Pokud budu moct, pomohu.
Vzpomínáte, zdali byl Robert několik týdnů nebo měsíců
před svou smrtí fit? Zdali byl zdravý?
- Úplně. - Nestěžoval si někdy na bolesti?
Nedělalo mu třeba problém udržet se spolužáky tempo?
Neměl potíže s dýcháním?
Ne. Ne.
- Opatrně. - Jistě.
Robert rád tvořil?
Baví ho to.
Bavilo. Měl šikovné ruce.
Moc mě to mrzí, pane Ellisi.
Jsou překrásné.
Díky.
Co se stalo s tímhle?
Rozbil se mu den dva před smrtí.
Jak se to stalo?
Nevzpomínám si.
- Děti jsou dost nešikovné. - Obzvláště Robert?
Ne.
Občas.
- Jednou shodil dalekohled, když ... - Ty se s nimi bavíš?
Zrovna přijeli.
- Chytili jste ho? - Ne.
- Tak co tady děláte? - Paní Ellisová,
včera došlo k další vraždě. Domníváme se, že jde o stejného pachatele.
Všechny ostatní oběti trpěly nějakou nemocí nebo vadou...
Robertovi bylo dvanáct. Nebyl nemocný.
- Rádi bychom si to ověřili. - A jak?
- Rádi bychom provedli pitvu. - Chcete vykopat tělo mého syna.
- Chcete ho rozřezat a šťourat se v něm? - Ano, chceme.
- A vy jste kdo? - Jsem lékař.
Nebyl nemocný.
A i kdyby byl, tak by člověka, jako jste vy, nepotřeboval.
Byl to osud.
Jen někteří lidé nemají odvahu přijmout moudrost Boží.
Absolutně souhlasím, paní Ellisová.
Poznal jsem meze naší medicíny na vlastní oči.
Stanovil jsem diagnózu u stovek pacientů a pozoroval,
jak v nich roste smrt. I v těle mé dcery. Měla leukémii.
Po dva roky jsem mohl jen docházet do nemocnice,
sedět u ní a sledovat, jak trpí.
Všechny procedury a testy byly samozřejmě k ničemu.
A pak najednou umřela.
A to byl konec.
Svým způsobem vysvobození. Aspoň já si to myslel.
Takže ano, chápu, co myslíte tím osudem, paní Ellisová.
Samozřejmě bych nepoužil medicínu k tomu,
aby měnil Boží plány.
Chci jenom vědět, proč byl zabit váš syn.
A medicína mi v tom může pomoct.
A pak mi třeba ještě pomůže chytit muže,
který zabil vašeho chlapečka.
Doktore Clancy, přišel vám fax.
Prý to spěchá.
Co se děje?
Zkontrolujte laloky mozečku.
Copak to je?
- A tady máme odpověď. - Jakou?
Mozkový nádor.
Velikosti hrachu.
Schovaný v laloku mozečku.
- Johne? - Co se děje, kolego?
Ach jo.
- Johne? - Jdu pryč.
Končím.
Ten fax. Co v něm sakra bylo?
Nevím. Jen že to spěchá a je to důvěrné.
Ježíši Kriste, tebe vycvičili až moc.
Johne!
Johne! Krucinál! Musíš nám to nějak vysvětlit.
- Je to past. A my do ní rovnou vlezli. - Cože? To mi musíš vysvětlit.
Je o krok před námi. A my děláme přesně to, co chce.
Chápeš to?
Odcházím.
Doktore Clancy?
Dobrý večer.
- Mohu? - Jistě. Vy to platíte.
Takže se našel nádor, o kterém nemohl nikdo vědět.
Prokázali jsme, co všechny oběti spojuje,
a já uznávám, že by mě to v životě nenapadlo.
Jenže místo toho, abyste přišel s dalším krokem a vedl nás,
tak prostě utečete z pitvy,
kterou jste si shodou okolností vyžádal,
a teď ještě balíte kufry a chcete odjet domů.
Předem se omlouvám, ale co to má sakra znamenat?
„Kdo jsem? Povím ti dvěma slovy, kdo jsem, co dělám a jak žiji.“
To je ta vrahova hádanka. A co s ní?
- Není to hádanka. - A co to je?
„Le dir? con due parole, chi son, e che faccio, come vivo.“
- Je to z opery Bohéma od Pucciniho. - Náš vrah má rád opery.
Bezva. To nám vážně pomůže s jeho profilem. Děkuji.
Ne.
Já ji mám rád. Já mám rád operu.
Náhodou jsem poslouchal tyto verše, zrovna když jsem pročítal složky,
které jste mi přinesla. - Já to nechápu.
Věděl, že je budu poslouchat. I to, že mě požádáte o pomoc.
Věděl, že dorazíme do toho bytu přesně ve 4:16 ráno,
protože ví úplně všechno.
Chápete?
Je stejný jako já. Vidí, co jiní ne. Jen je v tom lepší.
O mnoho lepší. Přečtěte si to.
No tak, čtěte!
„Doktore Clancy,
zkontrolujte laloky mozečku.“
Aha.
Proto od toho dáváte ruce pryč. Narazil jste na sobě rovného.
To ne.
Ne, nejsme si sobě rovní. On je daleko lepší.
Nedokážu ho zastavit, což mě přivádí k důležité otázce.
Má cenu se o to snažit? Chci říct, ti lidé, ty oběti, by stejně umřeli.
Nezabíjí z nutkavé potřeby, zlosti
nebo kvůli kdovíjaké zvrácené psychóze nebo něčemu podobnému.
Ne, on je tím doutníkem, zmrzlinou, koktejlem,
okvětními lístky ve vaně a všemi těmi parádními věcmi.
Ten člověk je prostě geniální. A vraždí je z dobrosrdečnosti.
- Vy to nechápete? Vraždí je z milosti. - Blbost.
- Blbost? - Jsou to vraždy.
Ale vražda může ušetřit spoustu utrpení.
Kdyby se jednalo o vaši dceru, hovořil byste stejně? Tak co?
Omlouvám se, nechtěla jsem.
Já jen...
Já vím, že...
Vím, že vám umřela.
Ale všichni jednou zemřeme, ne?
Tak co víte tak strašného,
že o tom nemůžete mluvit?
Dobře.
Takže, co před vámi zamlčuji. O panenství jste přišla
s opilým Brucem na zadní sedačce jeho zeleného Fordu Bronco,
když vám bylo 17. Moc jste si to neužila, protože vás pak pozvracel.
Před pěti lety jste měla vážnou známost, jmenoval se Kevin.
Ne, pardon, Gavin. Myslela jste, že to bude navždy,
ale Gavin přišel na to, že jste těhotná a máte mít spolu dítě.
Gavin ho nechtěl, ale vy ano, takže od vás utekl.
Za dva a půl měsíce se vám narodilo miminko.
Krásná holčička Amanda.
Opravdu nádherná, ale vy jste se rozhodla dát ji k adopci.
Od té doby jste ji neviděla, zevnitř vás to ničí,
proto děláte, jaká jste ostrá, drsná, a přitom v pohodě.
Dvakrát ročně voláte rodičům, Doreen a Frankovi. Ne, Maureen. Ne, Doreen.
Zavoláte jim k narozeninám, 16. listopadu a 23. října,
abyste jim řekla, jak je máte ráda, a oni vám řeknou, že vás také mají rádi.
A pak pláčete do polštáře s rudou husou, který máte nejradši.
A teď si přejete mou smrt, protože jsem vám řekl ohavné věci.
Jenže víte co, agentko Cowlesová? Všem je to jedno.
Mám pokračovat?
Klidně.
Co jste ještě u mě viděl?
Jděte domů, Kathy.
Jděte domů.
Jdu dovnitř.
Panebože.
Neznámý subjekt je muž, 18 až 35 let.
Nejspíš duševně nemocný.
Hledejte muže s nízkými hygienickými návyky,
evidentně někoho společensky nepřizpůsobivého,
nevypočitatelného nebo s uměleckými sklony.
A hlavně proboha najděte spodní část těch šatů.
Sexuálně motivovaný čin, nadměrně násilný.
Našemu pachateli vůbec neodpovídá.
- Žáby. - Barva.
Atticus.
Připomíná vám to něco?
Joe...
Johne!
Co je Atticus?
Johne!
Možná máš pravdu, Johne.
Možná ho nedokážeme chytit. Možná...
Možná právě o to mu jde, protože jsme našli stopu, Johne.
A podle mě dobrou. Chci, abys ji viděl.
Ber to jako osobní laskavost.
Dojde k něčemu zlému. Strašně zlému.
Záhadný fax poslal někdo přes internet,
použil vysoce anonymní proxy. Máme problémy ho vystopovat.
Taky jsme poslali na rozbor vodu z vany Victorie Raymondové.
Byla HIV pozitivní, což jsme věděli z pitvy a od tebe.
- Ale našly se i stopy jedu. - Jedu na slimáky. Na květinách.
Johne, všechny tyhle divný věci fakt víš,
nebo mi prostě teď čteš myšlenky?
Jsme tady.
Jen tenhle park ten jed používá.
Dobrý den.
Dlužím vám omluvu. Vysvětlím vám to později.
- Je vám dobře? - Johne!
Jo.
Jo?
Páni.
Neměli bychom to dělat.
Tady něco je!
Na to už je pozdě.
Někdo je ustřihl, ne utrhl.
Zavolám kluky z laborky.
- Johne? - No?
- Zkusíš to? - Ano, jistě.
Tamhle něco je.
Spodní část šatů.
Sakra!
- Ať sem pošlou Odise ze čtrnáctýho. - Hned to zařídím.
Ráno jsme našli horní část těchhle šatů nalepenou na zdi.
S minimálně polovinou krve oběti. Byla jsem si jistá,
že to náš pachatel nebyl.
Taky mi to nesedí.
- Je tu Odis. - A Odis je kdo?
Po tobě je tu druhý nejlepší.
Odisi! Tak pojď. Jdeme.
- Kde to máte? - Tady.
Tak, chlapče.
Tak běž. Hledej.
Jdeme! Honem!
Zajistěte okolí do tří bloků. Jsme na cestě k Riverside.
- Jak daleko půjdeme? - Dokud nás povede.
Mně se to nelíbí. Buď je to k ničemu,
nebo nás opravdu někam dovede, nejspíš do pasti. Nevím.
- A co mám dělat, nejít za ním? - Ne, musíme za ním. Já nevím.
Je to divné.
- Jdeme! - Všechny jednotky ke mně. Hned!
- Bereš si vestu? - Jistě. Jako všichni, Johne.
Jdeme! Nahoru! Jdeme!
Dva muži u každýho východu, šest dovnitř. Sawyer zajistí okolí.
Jdeme.
Běžte!
Jdu po schodišti nahoru.
Jdu nahoru.
Mezipatro. Čistý.
Jdu nahoru.
Mezipatro. Čistý.
Dveře! Dveře! Zavřený dveře nalevo.
Dlouhá chodba. Zavřený dveře napravo.
Zavřený dveře nalevo.
Zavřený dveře napravo.
FBI! Otevřete!
Běžte.
FBI! FBI!
Pozor na levou stranu!
- Levá strana čistá! - Pravá strana čistá!
Místnost čistá!
- Počkejte... - Vy tu bydlíte?
- Bydlíte tu?! - Mám tu ateliér.
- Jak se jmenujete? - Linus. Linus Harp.
Pane Harpe, víte, kdo má pronajatý ateliér proti vám?
Nikdo. Tam nikdo není.
Terpentýn?
Jsem malíř.
- Výborně. Můžete s námi vyjít ven? - Můžu nejdřív zamknout?
Ne. Nemusíte se o ateliér bát. Vyjděte ven.
Žáby.
Stát!
Raněný!
- Honem! Sanitku! - Raněný!
Vystřelil na nás, jeden zraněný. Podezřelý na útěku.
Jděte! Honem!
Vyskočil z okna a je ozbrojenej! Jdu dolů!
- Musí do nemocnice. - Johne?
Copak?
Jak jsem na tom?
- Nic moc. Zavolejte sanitku! Hned! - Jdi s Katherine.
- Honem, postarejte se o něj!
- Slomane, máte něco? - Vůbec nic. Máte něco? Cokoliv!
- Co mám hledat? - Nemám tušení!
- Podezřelý běloch... - Doleva!
- Tady? - Jo.
...směřuje na západ po Baltimorské. Je ozbrojený.
- Po Baltimorské. Pronásleduji. - Můžete nás informovat?
Doprava!
Hned, jak to půjde.
Žluté taxi. Ukradl žluté taxi.
Potřebuji číslo.
Pět-M-čtyři-tři.
Tamhle!
Pozor!
Takhle nám ujede!
Doleva.
- Jel rovně! - Doleva!
- Zastavte! - Já to zvládnu.
- Zastavte! - Zvládnu to!
Zastavte, sakra! Stůjte!
- Co je to s vámi? - Takhle nám ujede.
Neujede. Jenom stůjte!
- Chcete, aby nám ujel? - Ticho!
Honem! Honem...!
Jeďte!
- Je vám něco? - Ne.
- A vám? - Ne.
Kde je?
Tak kde je?
Poldo!
Vy to nejste.
- Chcete být sami? - Ano.
- Dostals ho? - Ne, to Katherine.
Ještě že tak.
Ale nebyl to on, co?
Nebyl.
Takže jsi měl pravdu.
Jenom nás vodil za nos.
Až za tím...
psychopatem.
Teď má další případ, kde se může předvést.
Čtvrtý stádium rakoviny.
Všiml sis toho, ne?
Došlo mi to.
Jsem rád, že jsi mě nenutil o tom mluvit.
Před pár měsíci mi stanovili diagnózu.
Moc pokročilá fáze, nedá se nic dělat.
Stavíš se občas za Laurou a malým?
Ano, to víš, že jo.
Ach jo, Johne.
Nejsem připravenej na smrt.
Ano, já...
Počítal jsem s ní. Čekal jsem to.
Ale ne už za pár měsíců.
Tolik bych toho ještě chtěl udělat.
Chtěl bych Lauru vyvézt do přírody.
Chtěl bych kluka naučit řídit.
Nikdy jsi to pořádně neuměl.
Já vím.
Chtěl jsem, aby mu po mně něco zbylo.
V životě...
toužíme po všem možným.
A pak to máme.
Já to mám.
Ale došel mi čas. Už žádnej nemám.
Ale ty jsi přece žil naplno.
Příteli.
- To mi nestačí, Johne. - Vážně.
Jsem rád, že seš zase tady, víš to?
Nemáš tam zas jeden trapnej vtip?
Trapnej? Co kdybych tě odpojil?
- To by ti přišlo vtipné? - Je to tak. Fakt to s vtipama neumíš.
Ale ten úsměv.
Buď tak hodnej, ukaž ho Elizabeth. Ano?
A usmiř se s ní.
Mrzí mě, co jsem vám včera řekl.
V tom parku jste mi chtěl říct ještě něco.
A co?
Aha, už vím.
Ano, bylo...
překrásné nedělní odpoledne. 24. června 1990.
Sledoval jsem dceru Emmu, jak si hraje na zahradě.
Zazpívali jsme jí k narozeninám. Bylo jí šest.
Ostatní děti si hrály a bavily se. A najednou to přišlo. Viděl jsem...
něco za ní, za Emmou. Byl to...
stín.
Houpal se jako záclona. Jako záclona, kterou čechrá vítr.
Věděl jsem, že to není hra světel. Cítil jsem to kolem sebe i uvnitř.
Panebože.
Bylo to zvláštní.
A pak to najednou jakoby ustoupilo.
Nikomu jsem nic neřekl, ani ženě, Elizabeth, nikomu.
Ale neměl jsem pochyb.
A po dvaceti letech nám v tentýž den zavolala.
Ve čtvrtek ráno, v 9:23.
Řekl jsem si, ano, je to tady.
Zjistili jí leukémii...
a následovala dvouletá bolestivá léčba.
A pak přišel nejhorší den mého života, když...
umřela...
a byla pryč.
Emma.
A třetího dne povstal z mrtvých.
Podle písma svatého vystoupil na nebe
a usedl po pravici svého otce.
Jednou se se slávou vrátí,
aby soudil živé i mrtvé.
A jeho království nebude mít konce.
Amen.
Kevine, pojď ke mně.
Já vím. To přejde.
To přejde.
- Ještě něco, pane? - Ještě jednou, prosím.
Tak dlouho se s tebou chci setkat.
Nevěřím, že se konečně vidíme.
Tady, prosím.
- Můžu ještě jedno? - Jistě.
Johne, každému životu, který vezmu, ušetřím obrovské bolesti.
Vím, co je čeká.
Nemoc a utrpení. Vidím je svíjet se bolestí.
Slyším jejich křik, prosby o milost. Vážně o to prosí, Johne.
A já jim jejich přání splním. Ba co víc.
Splním jim to dřív, než si to začnou přát. Ještě než začne ta bolest.
A co se týče pozůstalých, jejich nejbližších,
vždy je tu možnost pitvy. Zjistí se, že je to čekalo.
A to je dostane z šoku a obrovsky se jim uleví.
Říkají takové věci jako: „Díkybohu, že tak rychle.“
„Alespoň netrpěla.“
Nakonec jsou vděční za to, co jsem udělal.
Proto jsem pomohl tvému příteli, Joeovi.
Dalších 73 dní by prožil ve strašných bolestech.
Víš, kolik by pak dostávala jeho rodina?
Kdyby zemřel přirozeně, po 14 odsloužených letech? Nic.
Takhle bude mít manželka vdovský důchod,
z kterého zaplatí synovi vysokou. Dokonce Stanford.
Myslíš si snad, že by to Joe nebral?
Prosím tě, nevolej na ně. No tak. Přece víš, že mám zbraň.
Má zbraň!
Nebyl bych tu, kdybych nezvážil všechny možnosti.
A z každé vyjdu živý.
Jedna by ovšem byla pro naši servírku hodně ošklivá, což by byla škoda,
protože za pár minut končí.
Mě moje práce nebaví. Není to obsese, Johne.
Tady jde o to umožnit těm, co již umírají,
umřít důstojně.
Někdy se akt největší lásky vykonává nejhůř.
Proč to přecházíš mlčením?
Už to mám.
Je těžké to zpracovat.
To se nemělo stát.
Pokračování příště. Strážníci, má zbraň! Má zbraň!
To on! On ji má, krucinál! Nechte mě! Jeho chyťte!
Pil pivo. Ale nealkoholický.
Na čele měl jizvu.
Byla taková klikatá.
Tady. Nevyřešené vraždy za posledních deset let,
kdy oběť trpěla smrtelnou chorobou.
- Kolik? - Sedm.
Bez vpichu do spodiny lebeční, ale všechny bezbolestné.
Jedem, oxidem uhelnatým.
- Místní oběti? - Chcete i celostátní?
Takhle jsi to viděl, Johne? Co je Atticus, Johne?
Jsme spojení. Ze stejného těsta.
- Připomíná ti to něco? - Mám strach.
Nechala vzkaz?
Soustřeď se, Johne.
ZKONTROLUJTE LALOK MOZEČKU
Johne!
- Hancocku! - Mám strach.
Prostě se soustřeď.
Soustřeď se, Johne.
Soustřeď se.
Šedesát dva za posledních deset let od Juneau po Miami Beach.
Sakra!
Tak ještě jednou.
A vynechte poslední faktor.
Hledejte další nevyřešené případy v jednom regionu a časovém období.
Náš vrah možná na rozdíl od ostatních věděl, že jsou oběti nemocné.
Projeďte ještě proti tomu tenhle popis.
Muž, 30 - 40 let, jizva vlevo na čele, skoro s jistotou pooperační.
Přineste mi všechno, na co narazíte.
Tak to je jasný, co znamená: „Blahopřeji, partnere.“
Povýšení.
Vidíš, kam člověka dostane 20 minut strávených se starým dědkem.
Teď jsem nejmladší partner v historii firmy.
Můžeš to říct kámošům.
Já nevím. Přines mi to třeba v pondělí.
Prostě až uznáš za vhodný.
Jak se dá udržet, je možné, že je,
všem dosud neznámé, něco, mašle či brož či stuha či spona,
krajka, přezka či petlice či klíč.
Udržet krásu, podržet ji, krásu, krásu, krásu, aby nezmizela?
Nemračí se snad ty vrásky, ty vrásky hluboko zaryté. Dovnitř.
Nelze odehnat tyto nejžalostnější poslíčky...
...byť stále poslíčky, smutné a zlodějské poslíčky šedi.
- Ne, není nic... - Není vůbec nic.
Ani ty dlpoouho nebudeš, kým teď jsi, a to je fér.
Dělej, co smíš dělat, jen dělej, co smíš.
A nad moudrostí brzy nezoufej.
- Buď počátkem. - Ahoj, Johne.
Ahoj, Charlesi.
Nic s tím nenaděláš. Nezastavíš. Věk a věku hrůzy, ojíněné vlasy.
Záhyby a vrásky, schlíplé, skomírající, smrti nejhorší,
pohřební roucha, hrobky a červy a postupný rozklad.
Každopádně jsi mě odhadl správně. Byl jsem... Jaké slovo hledám?
- Zmatený. - Ano, byl jsem z tebe zmatený.
Ano. Ale už nejsem. Už ne.
Neměls právo připravit ani o hodinu, ani o minutu, ani o vteřinu života
mého přítele Joea Merriwethera.
Nevím, jestli jsi měl někdy známého, který umíral, dobrého známého.
Jestli jsi sledoval, jak bojuje se strachem, s hrůzou,
protože se snaží udržet co nejdéle naživu.
Nevím, jestli jsi to zažil, protože pak by sis možná vážil
těch posledních chvil, které jsou velice vzácné.
V takovou chvíli je i samotná bolest života docela...
krásná. Víš, jak to myslím?
Myslela si to i tvá dcera?
Že její...
bolest je krásná?
No, příteli, to už se ty bohužel asi nedozvíš.
Kdo sakra jste?
Sedej a sklapni.
Stejně to nezmáčkneš.
Ty taky ne.
- To není tvůj styl. Není to z milosti. - Ne?
Kulka do hlavy bude mnohem lepší, než co ho všechno čeká.
Víš, tady Jeffreyho čeká boj s neurofibromatózou.
Která ho změní ve zkroucenou zrůdu.
Zítra, po pár koktejlech, oplodní svou přítelkyni.
Ale nejkouzelnější na té nemoci je, že je dědičná.
V lékařských časopisech se píše o 50% pravděpodobnosti přenosu,
ale já ti teď říkám, že ji to dítě bude mít.
- Co je to za nemoc? - Vážně mu chceš dopřát to utrpení?
Chceš zničit tři životy najednou jen kvůli nějakým morálním zásadám?
Nemůžeme si hrát na boha.
Já si ale nechci hrát na boha.
Co se jeho díla týče, nijak mě nedojímá.
Neboj se. Kdyby ses viděl.
Jak jsi zmatený.
Ani nevíš, kterého z nás střelit.
Ale brzy na to přijdeš.
Chlape! Zavolejte si sanitku. Otrávil vás Seconalem.
Musíte do nemocnice. Vyzvracejte se, dostaňte to ze sebe.
Vypijte hodně mléka. Hodně štěstí.
Asi ho máme. Přišly výsledky srovnání se seznamem majitelů zbraní.
Pistoli zakoupil Charles Allen, známý jako Charles Ambrose.
To je on.
Jdeme.
Soustřeď se, Johne.
Někdo dnes v noci umře.
Nesmím ti utéct.
FBI! Otevřené dveře napravo!
Otevřené dveře nalevo!
Jdeme!
Honem! Čisto!
Kde to jsme? Žádný nábytek? Vůbec nic?
Ale slušný výhled.
Poslouchej!
Katherine!
Kdo je Charles Ambrose?
Kdo doopravdy je?
Jak to sakra dělá?
Jistěže vím, s čím asi přijdou.
S nefunkčním dětstvím spolu se zneužíváním a zanedbáváním.
Pak s neschopností udržet si práci
a vztahy s ostatními lidmi.
A nic z toho není pravda.
Soustřeď se.
Matka mě neopustila, otec mě nebil.
V mé minulosti nenajdete stopy po násilném nebo asociálním chování.
Nejsem nijak radikální. Nejde mi o slávu, ani o moc.
Jsem prostě člověk, který už nemohl dál odvracet zrak.
Nezastavuj se.
Bůh je mi svědkem, že bych raději žil klidně,
abych se nemusel stát tím, čím jsem teď.
Ale ne vždy má člověk na vybranou.
Tady to máš.
Strašně to bolí.
Hrozně se bojím.
Strážníku Pearcei. Jmenuji se Charles Ambrose.
Zavolejte nadřízenému, že jste mě viděl. S vaší kariérou to udělá zázraky.
Centrálo, tady strážník Pearce.
A teď potřebuje zase spasitel být spasen.
Clancy nechce, abyste reagovala na to volání, agentko Cowlesová.
Sloman.
Nechce, abyste u toho byla. Ale budete. Zareagujete.
Budete tam.
Vy se totiž neudržíte.
Hej. Hej!
Mám hlášení od pochůzkáře, že je Charles Ambrose na stanici Ashland.
Kam jdete? Počkejte! Vraťte se!
Brzy na viděnou.
Dorazils.
Vítej.
Díky.
Takhle jsem to celé ty roky viděl.
Tebe, mě, tenhle vlak.
Ty jsi ho také viděl. Slyšels ho. Den co den, měsíc co měsíc.
Ale něco mi tu nesedí.
Má zbraň!
Kapitáne, tady agentka Cowlesová. Podezřelý jede na stanici Ashland.
Víme. Jsme ve spojení se strojvůdcem.
Stanici zajistíme a necháme tam zastavit vlak.
- A pak co? - Zlikvidujeme ho.
- Radím vám se do toho neplést. - Nebudu jen přihlížet.
Máme to pod kontrolou. Nepleťte se do toho!
Sakra!
Jsme spojení.
Ze stejného těsta.
Ne, ne. Já nejsem vrah.
To si povíme za sedm minut.
Za sedm minut?
To totiž někoho zabiješ.
A kohopak?
Mě.
Pohyb, pohyb! Honem! Jdeme! Pohyb!
Jdeme! Pohyb!
Vlak je tu za pět minut.
Jdeme! Honem!
Umírám, Johne.
Nemohu v tomhle dál pokračovat.
Proto jsem potřeboval někoho, kdo na mě naváže.
Někoho, kdo vidí tu bolest.
To utrpení. Ty nemoci.
Je i další důvod, proč mě musíš zastřelit. Zatím ho nevidíš.
Soustřeď se!
Johne! Johne.
Konečně. Děkuji.
Agentka Cowlesová.
Hodně sis ji oblíbil.
Jako by se ti vrátila dcera, co?
Promiň. Já to nechápu, Charlesi.
Neodpovídá tvému profilu, není nemocná. Proč bys ji zabíjel?
Máš pravdu, nezabiju ji. Je to zdravá mladá žena.
A to je na tom to krásné, Johne. Že ty mě zastavíš.
Ano, jednou kulkou, přímo sem.
A pak už nebude cesty zpět.
Ne, je mi líto, příteli.
Hra končí tady a teď.
Chci čtyři střelce! Tři na zemi, jeden na střeše!
Vlak je tu za 60 vteřin! Jdeme! Pohyb!
FBI!
Stůjte, slečno!
FBI! Pusťte mě!
Podívej se na mě, Johne.
Připomíná ti to něco?
Už chápeš?
Tvoje vize se stávají skutečností.
Cíl je tu za 50 vteřin. Vidíte ho?
Kapitáne.
- Můžete ho zastřelit? - Můžeme.
Stihne dorazit právě včas.
Střílejte! Střílejte!
Sakra! Nemám ho!
Střílejte! Střílejte!
Cíl není viditelný.
Nemáme cíl.
Rychle!
Přivítej svůj osud, Johne.
Z cesty, pane!
Pal!
Zadržte! Zadržte!
- Říkal jsem ti, že mě zabiješ. - Dvojko, střílejte! Střílejte!
Johne...
Nic vám není.
Dobrý den.
- Jak se daří? - Mluvila jsem s hlavním chirurgem.
Operace prý dopadla dobře.
- Fajn. - Prý to byl čistý průstřel.
Doufala jsem, že zvážíte návrat do práce, Joe přece říkal,
že by z nás byl skvělý tým. - To ne, já chci žít v klidu.
Chápu.
Joe by byl na vás hrdý.
Neplačte.
Jste skvělá.
Bavilo mě s vámi spolupracovat.
- Někdy se za vámi stavím. - Jistě.
- A dávejte na sebe pozor. - Budu.
Ještě něco.
Málem bych zapomněl. Mohla byste pro mě něco udělat?
Pošlete to, prosím.
Jasně.
Joe...
Ahoj, Elizabeth.
Ahoj, Johne.
Moc ti to sluší.
Četla jsem tvůj dopis.
Několikrát.
- Je jiný než ty předchozí. - A v čem?
Je jenom o tom, co bylo.
Vážně?
Ano, myslím dost na Emmu.
Každý den.
Pojď ke mně.
To bude dobré.
Bolí to.
Mám strach.
Mám takový strach.
Bolí to.
Bolí.
Nevšímej si toho.
Někdy se akt největší lásky vykonává nejhůř.
Pojďme. Co ty na to?
Brzy na viděnou, Johne.