SUBSTANTIV: TRØST I EN TRIST, SORGFULL ELLER ULYKKELIG TID
VERB: Å GI LINDRING, TRØST ELLER HJELP
- Cubansk. - Hva sier du, Sawyer?
Vi har visst en match.
Det er Joe. Vi har en seriemorder.
Lik fremgangsmåte og signatur, ikke noe DNA. Ikke ett spor.
Det har du sagt alt. Jeg gjør alt jeg kan.
Jævla forpulte rasshøl.
- Jeg må oppsøke ham. - Joe.
- Jeg tror det er en feil. - Du har rett til å mene det.
La meg omformulere. Det er en stor feil.
Du bruker tid og ressurser, og tar en ukjent inn i en dårlig situasjon.
Ikke ukjent. Jeg har arbeidet med ham før, og han er en venn.
- Du sa han var ustabil. - Nei, Katherine.
Jeg sa han har hatt det tungt.
Det er for tidlig for nødløsninger, Joe.
Vent og se. Det er aldri for tidlig.
Jøss, se på det. Alle de fine, grønne greiene.
- Hvor lenge har han bodd her ute? - To år.
Siden hans datter Emma døde. Av leukemi. I armene hans.
Han ga opp legepraksisen. Han ga opp alt.
Hva skjedde med kona?
Det er sannheten om tragedier.
De fører noen mennesker nærmere hverandre, og...
...skiller andre.
Her er det.
Har du noe imot å bli her og la meg snakke med ham alene?
- Jeg kunne ha blitt i byen. - Og gått glipp av grønsken.
Teit.
Ja?
- John, det er Joe. - Jeg vet det.
Åpner du, eller? Det er noe jeg vil snakke med deg om.
- Jeg er ikke interessert. - Jeg har kjørt tre timer.
Du kjenner meg godt nok til å vite at jeg ikke kjører igjen.
Jeg sparker inn døren, hvis jeg må.
Du er jævlig irriterende.
Det har jeg hørt før.
Jeg sendte et brev for et år siden. Fikk du det?
- Jepp. - Hva sto det i det, John?
"Ingen forelder burde overleve sitt eget barn."
Så det er her du har gjemt deg.
Jeg ser du har funnet deg til rette.
Det er fint vær der ute.
- Ja, de sier det. - Går du ikke så mye ut?
FBI'S HEMMELIGE SYNSKE TALISMAN
SYNSK HJELPER FBI
- Vil du ha en brus? - Nei takk.
- Jeg har ikke sigaretter. - Jeg sluttet nylig.
Hils på min nye avhengighet.
- Har Laura og gutten det bra? - De har det fint, takk.
- Har du hørt fra Elizabeth ennå? - Nei.
Det gjør du.
I tillegg til at jeg ville treffe deg, -
- har jeg en situasjon jeg vil du skal se på.
- Jeg kan fortelle om ofrene. - Jeg er ikke interessert.
Hvem er kjæresten din?
Det er min trofaste makker agent Cowles, -
- som ikke hører på en dritt av det jeg sier.
Ansvarlig spesialagent. Jeg tenkte du ville ta telefonen.
Unnskyld meg, John.
- Hei. - Hei.
- Jeg har med sakspapirene. - Det var unødvendig.
Retningslinjene for hvordan vi deler opp sakene, er forandret.
- Det gjør dem lettere å lese. - For en lettelse.
Vi må dra.
- Tre mord, utført helt likt. - Agent Cowles?
Jeg lar sakspapirene ligge her.
John? Er du okay?
Hvis du ombestemmer deg...
...så vet du hvor du finner meg.
HVEM ER JEG?
- Hei, Joe. - John.
Jeg lover ikke noe. Kanskje jeg blir en dag, kanskje en uke.
Avtale. Ingen løfter.
- Du visste jeg kom. - Jeg håpet inderlig.
Husker du agent Cowles? Eller dr Cowles, med doktorgrad i...
Psykopatologi ved Columbia.
Hun holdt på å bli professor da FBI kapret henne.
- Ga du opp det for dette galehuset? - Jeg får gå med pistol.
Så sexy.
Dere to blir faen til team.
John vet når noen vil gjøre noe, og Katherine vet hvorfor.
Hold den klar til oss.
Doktor Clancy, før vi går opp må jeg med all respekt si-
- at jeg ikke har tro på det overnaturlige som disiplin.
- Det er svindel. Er det et problem? - Sånn tenker jeg om hodekrympere.
Penger er alt. Gi dem lillefingeren, så tar de hele hånden.
Den som sa det har aldri møtt en god en.
Det var Sigmund Freud.
Som sagt, faen til team.
Likhet nummer en: metoden.
Hvert offer ble drept av et stikk rett under kraniet-
- forårsaket av et 13 cm langt redskap.
Rett i den forlengede ryggmargen. Øyeblikkelig smertefri henrettelse.
- Alle bildene er post mortem. - Men noen av dem ser levende ut.
Likhet nummer to: ingen feil.
Åstedene har så langt ikke inneholdt-
- DNA, hårfibre, skoavtrykk. Ingenting.
Ingen vitner. Ward bodde i et hus med vakt, men uten tegn på innbrudd.
Psykologisk sett er det uhørt.
Mordene henger ikke sammen i tid, sted eller astrologisk mønster.
- Dette er ikke ran. - ...ellers har vi god oversikt.
John?
- John? - Ja.
Robert Ellis, guttungen i Mount Pleasant.
- Han spiste is. - Ja, det gjorde han.
Hvor vil du begynne, John?
Hva med begynnelsen?
Mrs. Ethel Jacksons bolig. 69 år gammel.
Hun bodde alene med tre katter, gikk regelmessig i kirken.
Utleieren ble mistenksom da hun ikke hadde sett henne på to dager.
Hun ble funnet drept i den gyngestolen.
Fjernsynet sto på på matkanalen.
Og lappen vi så i stad lå her, på dette bordet.
Det er min kone. Jeg må ta den. Øyeblikk, skatt.
- Hva tror du om lappen? - Som hodekrymper?
- Ja. - Det er en klassisk gåte.
"Jeg vil fortelle med to ord hvem jeg er, og hva jeg gjør. Får jeg?"
Spørsmål som skal villede oss.
Han ber om lov til å avsløre seg selv, men gjør det aldri.
Det er bare en spiller her, som med kabal.
Eller er det mer i det? Er det et rop om hjelp?
Er det tegn på schizofreni, -
- hvor gåtemakeren spør seg selv og oss om hvem han er?
Det stemmer ikke med forbrytelsen.
Det er for kontrollert, for presist. Det foregår noe annet her.
Som om han leter etter noen.
- Nå? - Hun likte hatter.
- Hei. Hvordan går det? - Fantastisk.
Katherine lager en psykologisk profil på bakgrunn av lappen.
Som hun drar hjem og gjør ferdig nå. Vi ses i morgen.
Hva med at jeg ber på middag på byens beste sted?
- Må jeg ha antrekk? - Nei, jeg kjenner hovmesteren.
Den er så jævlig god.
- John? - Nei takk.
- En til, takk. - Skal bli.
Min sønn sliter på skolen. Han kom hjem i dag og gråt.
- Mobbing? - Ja. Jeg vet ikke råd.
Gi ham en klem og fortell ham en vits.
- En vits? - Ja, en vits.
Jeg kan ingen vitser. Fortell en, for vennskaps skyld.
Jeg? Jeg kan ingen vitser. Jo, en.
En kvinne, mrs. Jones, lider av en sjelden hjertesykdom, -
- og legen ordinerer mannlige hormoner. To piller hver dag.
Etter en måned kommer hun og sier: "Medisinen hjelper på hjertet."
"Men jeg får hårvekst på steder jeg ikke har hatt hår før."
Han beroliger henne og sier: "Det er som ventet. Hvor er det?"
Hun svarer: "På balla, doktor."
Den er morsom, hva?
- Den kan jeg ikke fortelle gutten. - Bare si "testikler".
- Ja, da blir den jo så stueren. - Biologi.
Den var god, hva? Jeg tenkte du ville like den.
Elizabeth sa det var derfor hun forelsket seg i deg.
- Hvorfor det? - Det smilet.
- Å, smilet. - Det var ikke vitsene dine.
Kommer det en sandwich til?
Da vi dro fra Ethel Jacksons hus merket du noe.
Fortell nå. Hva vet du?
Jeg vil også få dette overstått, men du må fortelle hva du ser.
Jeg vet det ikke ennå.
Far...
John.
Hva er "Atticus", John?
Vi har fått en anonym telefon.
Han fortalte for mye riktig om Ward-mordet-
- og oppga en adresse i Midtown. Politiet venter på at vi går inn.
Sikret.
Joe? Se på dette.
- Hva tror du? - Fire, seksten. Bibelvers?
- Nei, klokken. - For fire minutter siden.
Klokken 04.16 presis. Klokken din går for fort.
Han er her.
- Er du klar? - Klar. Nå.
Mrs. Raymond, det er FBI.
Kan noen slå av det gnålet?
- Bingo. - Et sår i nakken.
- Kjent syn. - Hun har vært død fem-seks timer.
- Han ble for å henge opp lappen. - Han dro for flere timer siden.
Går dere to ut, er dere snille?
Takk.
John.
JEG ELSKER DEG
Samme skrifttype som "4:16" og lappen hos Ethel Jackson.
- Er du okay? - Faen. Bare se.
- Kan jeg ta på henne? - Ja.
David.
David?
Å, der er du. Kom inn. Vask meg på ryggen.
John?
- Alt i orden? - Ja.
- Hva ser du? - Jeg er ikke sikker.
- Okay. - Hva?
- Ikke rør badevannet. - Hvorfor?
- Jeg er ikke sikker på hvorfor. - Joe, vi har kanskje en mistenkt.
- Hvem? - David Raymond. Mannen.
Han sier han var på bar. Bekreftet av bartenderen, og ånden hans.
- Agent Cowles, er du klar? - Ja.
Du tar føringen.
Mr. Raymond, kaffe. Det var en lang natt for oss alle.
Hvis det er greit går vi rett på sak.
- Mr. Raymond? - Ja.
Vi beklager å måtte opplyse at din kone Victoria døde i natt.
Gud...
Gode gud.
- Herregud ...! - Mr. Raymond.
Vitner så deg gå hjemmefra i går i opprørt tilstand.
- Kan du fortelle oss hvorfor? - Etterlot hun noen beskjed?
- Mr. Raymond, din kone ble drept.
- Hva? - Din kone ble drept.
- Hun etterlot ingen beskjed. - Hun... Nei! Å gud!
- David, hva tror du har skjedd? - Begikk hun ikke selvmord?
Hvorfor tror du at hun begikk selvmord?
Brevet. Jeg... Jeg skrev et brev.
- Dette brevet? - Nei. Hva er det?
- Skrev ikke du dette? - Jeg la igjen et brev.
Hva sto det der?
David?
Kjære Victoria.
Det var aldri meningen å såre eller bedra deg.
David.
David hva sto det i brevet?
- Han gikk fra henne. - At jeg gikk fra henne.
Hvorfor gikk du fra henne?
- Han forlot henne for en annen. - Jeg forlot henne for en annen.
...bedra deg.
For en annen kvinne?
Det var aldri meningen å såre eller bedra deg.
- Ja. - Han lyver.
V, jeg er så lei for det.
Victoria.
- Får jeg snakke med mr. Raymond? - Doktor Clancy...
- Joe? - Greit.
Du har snakket sant, eller i hvert fall litt.
- Du drepte ikke din kone? - Nei.
Men du tror brevet kunne fått henne til å begå selvmord.
Din kone hadde tidligere vært følelsesmessig ustabil.
Og du skrev at du gikk fra henne for en annen.
Men du glemte å nevne at du gikk fra henne for... en mann.
Det var aldri meningen å såre eller bedra deg.
- Hvordan faen vet du det? - Og at du er smittet med hiv.
Stemmer det?
Blodet hennes var smittet. Derfor skulle vi unngå badevannet.
Jeg vil se sakspapirene igjen.
Den er halv åtte. Vil du ha frokost?
- Ja. - La oss gå.
- Takk. - Takk, Laura.
- Du må spise. - Det går bra.
- Familien ser godt ut, Joe. - Ja, ikke sant?
I det siste har jeg vært mye sammen med dem.
- Vi traff Elizabeth. - Jaså?
- Laura. - Vi har holdt kontakten.
Hun elsker deg fortsatt, John.
- Vel, hva tror du? - Alle var uhelbredelig syke.
- Det er likheten. - Ja, men ikke en sterk nok.
Ethel Jackson, parykker og hatter. Hun fikk kjemoterapi.
Ja, for tre år siden. Hun var helt frisk.
I 80 % av tilfellene vender kreften tilbake, -
- og når den gjør, er den vanskelig å fjerne.
Peter Ward hadde ALS, som fører til en langsom og smertefull død.
Og Victoria Raymond led av kronisk depresjon-
- og var selvdestruktiv, med selvskading og overdoser.
- Er du ferdig, Kevin? - Ja, mor.
- Ryggsekken. - Ja.
- Si ha det til John. - Ha det, John.
- Ha det, apekatt. - Og gi faren din en klem.
- Ha det, far. Vi ses etter skolen. - Ja. Ha en fin dag.
- Okay. Ha en fin dag på jobben. - Ha det, skatt.
Okay, jeg gir deg rett med hensyn til Ethel Jackson og Peter Ward.
To ord som ødelegger den teorien: Robert Ellis. Han var frisk.
Foreldrene er religiøse, og tror ikke på legevitenskap.
- Vi snakker med dem. - Husk at du har en avtale.
Telefonmøte med sjefen klokka ni. Jeg gleder meg enormt.
- Så Katherine kan bli med deg. - Okay.
Doktor Clancy?
- Hva kaller du det? - Hva da?
Det... som du har.
Synskhet, klarsyn, framsyn?
Det er festlige greier.
Jeg mener det alvorlig.
Hva er det egentlig du ser? Ser du folks fremtid?
Biter av fremtiden og fortiden deres.
- Er det mystisk eller religiøst? - Nei.
Jeg tror på teoretisk fysikk og biokjemi, og det er alt.
Jeg har bare en rå mega-utgave av det folk nå kaller intuisjon.
- Kan du se noe nå? - Mener du om deg?
Ja, jeg gjør vel det.
- Nei. Ingenting. - Ikke noe?
- Ikke noe. - Ingenting.
Ikke noe i det hele tatt.
- Hvordan går etterforskningen? - Den går fremover.
Vi tror vi vet hvorfor deres sønn ble drept. Hvorfor han ble valgt.
Jeg må stille deg noen spørsmål, men jeg vil ikke såre deg.
Bare spør. Jeg hjelper gjerne, hvis jeg kan.
Det gjelder ukene eller månedene frem til Robert døde.
- Var han helt frisk da? - Fullstendig.
Ingen smerte, aldri tungt å holde følge med de andre guttene?
Ble han fort andpusten, eller ...?
Nei, nei.
- Vær forsiktig. - Det skal jeg.
- Laget Robert skulpturer? - Ja, han elsker... elsket det.
Han hadde håndlag.
Jeg beklager virkelig, mr. Ellis.
- De er vakre. - Takk.
Hva har skjedd med denne?
Han knuste den en dag eller to før.
- Hvordan knuste han den? - Det kan jeg ikke huske.
- Barn er klossete. - Særlig Robert?
Nei. Men noen ganger veltet han glasset ved middagsbordet...
- Snakker du med dem? - De kom nettopp.
- Har dere tatt ham? - Nei.
- Hva gjør dere her da? - Mrs. Ellis.
Det var et mord til i kveld. Vi tror det er samme morder.
Alle de andre ofrene hadde en sykdom eller en lidelse...
- Robert var 12. Han var ikke syk. - Det er det vi vil fastslå.
- Og hvordan vil dere gjøre det? - Vi vil foreta en obduksjon.
Vil dere grave opp liket hans, åpne ham og undersøke ham inni?
Ja.
- Hvem er du? - Jeg er lege.
Han var ikke syk. Og om han var, trengte han ikke en som deg.
Det er skjebnen.
Men enkelte har bare ikke motet til å godta Guds visdom.
Jeg er helt enig. Jeg kjenner legevitenskapens begrensninger.
Som lege har jeg sett døden vokse inne i mange mennesker, -
- deriblant min egen datter, med leukemi.
I to år kunne jeg bare dra på sykehuset hver dag-
- og sitte der og se henne lide. All behandling var nytteløs.
En dag døde hun.
Og det var det.
Og det var nok best slik. Så jeg forstår skjebnen.
Jeg ville ikke bruke legevitenskap til å endre Guds plan.
Jeg vil bare vite hvorfor sønnen deres ble drept.
Med legevitenskap kan jeg avdekke det, -
- og kanskje få hjelp til å ta han som drepte gutten deres.
Dr Clancy, faks til deg. Den er merket "Haster".
Hva er det?
Sjekk lillehjernelappen.
Jøss, hva er dette? Her har dere svaret.
Hva?
En hjernesvulst, stor som en ert. Gjemt i lillehjernelappen.
- John? - Hva er det?
Herregud.
- John. - Jeg gir meg. Jeg slutter.
Faksen. Hva faen sto det i den?
Jeg vet ikke. Den var fortrolig.
Noen har lært deg opp altfor godt.
John!
Du må dele dette med noen.
Hele greia er en felle vi går rett inn i.
Hva? Du må fortelle om det.
Han har langt forsprang, og vi gjør det han vil vi skal. Forstår du ikke?
Jeg gir meg.
Doktor Clancy?
- Hei. - Hei.
- Får jeg? - Kom inn. Dere betaler jo.
Vi fant en svulst ingen kan ha visst om.
Vi har funnet forbindelser mellom ofrene-
- som jeg innrømmer jeg aldri ville oppdaget.
Og i stedet for å overta ledelsen løper du ut av en obduksjon-
- som du hadde bedt om, uten noen forklaring.
Og nå har du pakket sakene dine og drar hjem.
Unnskyld meg, altså, men hva faen ...?
"Hvem er jeg? Jeg vil fortelle med to ord hvem jeg er, og hva jeg gjør."
- Morderens gåte. Hva med den? - Det er ingen gåte.
"Jeg vil fortelle med to ord, hvem jeg er, og hva jeg gjør."
Det er fra operaen "La Bohème".
Så morderen er en operanerd. Det hjelper med profilen. Takk.
Nei. Det er jeg som er operanerden.
Jeg hørte akkurat de ordene da jeg leste sakspapirene.
Jeg skjønner ikke.
Han visste jeg hørte den musikken, og at dere ville be meg om hjelp.
Han visste vi kom til leiligheten klokken 04.16,-
-fordi han vet alt.
Han er som meg. Han ser ting. Bare at han er bedre enn meg.
En god del bedre. Les dette. Kom hit og les det.
"Doktor Clancy."
"Sjekk lillehjernelappen."
Javel, så det er derfor du gir deg.
Du har møtt din likemann.
Nei. Han er nok min overmann, langt bedre enn meg.
Jeg kan ikke stoppe ham, og det reiser et viktig spørsmål:
Er han virkelig verd å stoppe? Ofrene var jo døende uansett.
Han dreper ikke av tvang eller sinne eller på grunn av en psykose.
Nei, han er sigaren, isen, drinkene, -
- blomstene i badet og alt det vanvittige.
Denne fyren er ypperlig, og han dreper dem av godhet.
- Ser du ikke? Barmhjertighetsdrap. - For noe pisspreik.
- Er det? - Det er mord.
Men mord som sparer ofrene mye lidelse.
Ville du sagt det samme hvis det var din datter?
Unnskyld, jeg mente ikke...
Det er bare...
Jeg vet at... Jeg vet at datteren din døde.
Men alle dør jo en dag, hva?
Hva er det da-
- som er så fryktelig at du ikke kan snakke om det?
Okay, her er det jeg ikke har fortalt deg.
En full fyr som het Bruce tok møydommen din baki Ford'en hans.
Du likte det ikke for Bruce kastet opp på hele deg.
For fem år siden hadde du en seriøs kjæreste ved navn Kevin, nei, Gavin.
Du trodde det holdt, men et år etter fant Gavin ut at du var gravid.
Han ville ikke ha barnet, men du ville, så han forlot deg.
Tolv uker senere ble hun født. En nydelig pike som het Amanda.
Men du lot henne adoptere bort, og det knuser hjertet ditt.
Så derfor spiller du så frekk i kjeften og stilig og kul.
To ganger i året, når dine foreldre Doreen og Frank har fødselsdag...
På fødselsdagene 16. november og 23. oktober ringer du dem-
- og sier at du elsker dem, og de sier at de elsker deg.
Og så hulker du på den røde gåsedunsputen du elsker så høyt, -
-og nå hater du intuisjonen min.
Men vet du hva? Ikke en sjel bryr seg.
- Skal jeg fortsette? - Gjør det.
Hva mer ser du om meg?
Bare gå hjem, Kathy. Bare gå hjem.
Rett frem.
Herregud.
Gjerningsmannen er 18 -35 år. Antas å være psykisk syk.
Let etter en mann med dårlig personlig hygiene-
- og en utpreget mangel på sosiale ferdigheter.
Et lunefullt temperament eller på grensen til gale.
Og finn for guds skyld nedre del av den kjolen.
Seksuelt motivert og usedvanlig voldelig.
Det er ikke engang i nærheten av vår mann.
- Frosk. - Maler.
Atticus.
Hancock!
- Virker dette kjent? - Joe.
- John. - John.
John.
Kanskje du har rett, John.
Kanskje vi ikke klarer å ta fyren.
Kanskje det er nettopp det han vil, for vi har funnet et spor.
Det er et godt spor, og jeg vil du skal se på det.
Kall det en personlig tjeneste.
Det vil skje noe ille. Noe virkelig ille.
Faksen kom via en anonym proxyserver, så den er vrien å spore.
Vi analyserte badevannet til Victoria Raymond.
Hiv-positiv, som vi visste fra obduksjonen og fra deg, -
- men vi har funnet sporstoffer av gift.
Sneglegift på blomstene.
John, bare vet du alt sånt, eller ser du inn i hjernen min nå?
Her er vi. Blomstene kom herfra.
Hei.
Jeg skylder deg en unnskyldning. Jeg forklarer senere.
- Er du okay? - John?
Ja?
Jøss.
- Vi burde ikke gjøre dette. - Her borte!
Det er for sent nå.
- De er klippet, ikke brukket av. - Jeg varsler teknikerne.
- John? Klarer du dette? - Ja da.
Det er der borte.
Nedre del av kjolen. Faen.
- Få tak i Odis fra avdeling 14 nå. - Skal bli.
I morges fant vi halve kjolen klistret på en vegg i en leilighet.
Og et blodbad uten like. Jeg var sikker på at det ikke var vår mann.
Det føles fortsatt ikke riktig.
- Odis er her. - Og hvem er Odis?
Ved siden av deg... er han den beste som fins.
Odis, kom igjen.
- Hvor er gjenstanden? - Her. Flink bisk.
Søk.
Løp.
Sperr av tre kvartaler. Vi er på vei til Riverside.
- Hvor langt blir vi med? - Så langt som han går.
Jeg tviler. Enten er det nytteløst, eller så lokker han oss i en felle.
Skal jeg ikke følge sporet?
Nei, det må du. Jeg vet det ikke. Det er merkelig.
- Kom igjen! - Send alle enheter hit.
- Har du vest på? - Selvfølgelig, det har vi alle.
Kom igjen!
To ved hver utgang, seks går inn. Sawyer styrer her ute. Kom igjen.
Nå.
Opp trappen.
Avsats sikret. Opp trappen.
Avsats sikret.
Åpen dør. Lukket dør til venstre.
Lang gang. Lukket dør til høyre.
Lukket dør til venstre. Lukket dør til høyre.
- FBI, åpne døren. - Vent her.
Nå.
FBI! FBI!
Fare til venstre. Fare til venstre.
- Sikret til venstre. - Sikret til venstre.
Sikret!
- Bor du her? - Nei. Det er atelieret mitt.
- Hva heter du? - Linus Harp.
Vet du hvem som eier atelieret overfor ditt?
- Nei. Ingen vet det. - Terpentin?
Jeg er maler.
Flott. Kommer du ut hit til oss?
- Får jeg låse først? - Nei, det skjer ikke noe.
- Kom ut hit. - Frosk.
Stans!
- En mann såret! - Fort!
En mann såret! Mistenkte rømmer!
En bevæpnet jævel hoppet ut av vinduet.
- Vi må få ham på sykehus. - John, hvordan ser det ut?
Ikke bra. Sykebil!
- Ta med Katherine. - Kom og hent ham!
- Har dere sett noe? - Ikke noe spor. Ser dere noe?
Løp!
- Hva skal jeg se etter? - Aner ikke.
- Til venstre. - Her?
- Han går mot vest på Baltimore. - Vi forfølger ham.
- Kan du beskrive bilen? - Så snart vi kan.
Han har stjålet en gul drosje.
Jeg trenger et nummer.
- 5-M-4-3. - Der.
Han slipper unna!
- Til venstre. - Han kjørte rett frem.
- Stopp. Stopp bilen. - Jeg fikser dette.
Stopp den jævla bilen! Hva feiler det deg?
- Han slipper unna. - Nei, bare stopp bilen.
- Skal jeg la ham slippe unna? - Hold munn.
Kom igjen.
Kjør.
- Alt i orden? - Ja.
- Og med deg? - Jada.
Hvor er han?
Hei, purk!
Du er ikke ham.
- Vil du være litt alene med ham? - Ja.
- Tok du ham? - Nei, Katherine tok ham.
Fint for henne.
- Det var ikke ham, hva? - Nei.
Da hadde du rett. Han førte oss bare på villspor.
Og ga oss den... psykopaten.
Og nå kan han skryte av et nytt uhelbredelig tilfelle.
Kreft i stadium IV. Du merket det, hva?
Tenkte meg det.
Takk for at du ikke fikk meg til å snakke om det.
Jeg fikk diagnosen for noen måneder siden, og...
Det er for fremskredent til at de kan gjøre noe med det.
Vil du... Ser du innom Laura og lille gutten min av og til?
Ja, selvfølgelig.
Helvete heller, John. Jeg er ikke klar til å dø.
Jeg tror...
Jeg har forberedt meg på det, og ventet det, en stund.
Men ikke så fort. Jeg har så mye ugjort.
Jeg vil flytte på landet med Laura.
Jeg vil lære sønnen min å kjøre bil.
- Men du er jo en elendig sjåfør. - Jeg vet det.
Jeg vil han skal slekte på far sin.
Du vet jo hvordan vi... Vi vil ha så mye ut av livet.
Og så får vi det. Jeg har det.
Men tiden min er brukt opp. Jeg har ikke mer tid igjen.
Du har utrettet mye i ditt liv, min venn.
- Ikke nok, John. - Det har du.
Ikke...
Det er godt å ha deg tilbake.
Kan du ikke fortelle en av de dårlige vitsene dine?
Jeg kan ingen, men får det deg til å le hvis jeg drar ut stikket?
Det er sant. Du kan jo ingen.
Det smilet. Gjør meg en tjeneste. La Elizabeth få se det.
Forson deg med henne.
Jeg beklager det jeg sa i går kveld.
Du skulle til å si noe i parken.
Hva var det? Ja, jeg husker det.
Ja, det var... en vakker søndag ettermiddag.
24. juni 1990. Jeg så min datter Emma leke i hagen.
Alle sang fødselsdagssang, for hun fylte seks år.
Alle de andre barna lekte, og plutselig så jeg det.
Det var rett bak Emma. Det var en... skygge.
Den beveget seg som et gardin som blafrer i vinden.
Jeg visste hva det var, og det var ikke bare synsbedrag, -
- for jeg kjente det rundt meg og inni meg. Herregud.
Det var merkelig. Og så bare svant det hen, og...
Jeg sa det ikke til noen, ikke engang til min kone Elizabeth, -
-men jeg var ikke i tvil.
Og 20 år senere, på akkurat samme dag, -
- ringte hun oss en torsdag morgen klokken 09.23.
Jeg tenkte at nå skjedde det.
Så kom diagnosen leukemi...
...etterfulgt av to års smertefull behandling.
Og så kom mitt livs verste dag, da hun... døde.
Hun var borte. Emma.
På tredje dag gjenoppstått fra de døde, -
-steg opp til himmelen, -
- sitter vet Gud Fader, den Allmektiges høyre hånd, -
- og skal derfra komme igjen og dømme levende og døde.
Vi tror på kjødets oppstandelse og det evige liv. Amen.
Kevin, kom her.
Det skal nok ordne seg.
- Noe mer? - En til, takk.
Jeg har villet møte deg så lenge. Tenk at vi endelig treffes.
Vær så god.
- Kan jeg få en sånn til? - Selvfølgelig.
John, hvert liv jeg har tatt har jeg befridd fra enorm smerte.
Jeg ser hva som venter dem. Lidelsen og sykdommen.
Jeg ser dem vri seg i smerte, hører dem trygle om å få slippe.
De trygler om det, John, -
-og jeg oppfyller ønsket deres.
Men enda bedre, jeg kommer før de rekker å ønske det.
Jeg kommer før smerten begynner.
De pårørende får hjelp av en obduksjon som finner sykdommen.
Det er da jeg ser dem gå fra sjokk til lettelse.
Jeg hører dem si:
"Gudskjelov, det skjedde så brått. Hun slapp iallfall å lide."
Til slutt er de takknemlige for det jeg har gjort.
Det var derfor jeg hjalp din venn Joe.
Han hadde 73 dager med fryktelige smerter foran seg.
Vet du hvilke ytelser familien hans ville fått?
Når han døde av naturlige årsaker etter 14 års tjeneste? Ingen.
Nå får enken pensjon, så sønnen kan studere på Stanford.
Tror du ikke Joe ville sagt ja til det?
Ikke rop, er du snill. Du vet jeg har en pistol.
- Han har en pistol! - Pass på!
Slipp pistolen!
Jeg har sett alle mulige utfall. I alle drar jeg uskadd.
Et av dem er ille for servitøren, og det er uheldig, -
- for vakten hennes slutter om et par minutter.
Jeg nyter ikke arbeidet, John. Det er ingen fetisj.
Det handler om å tillate de som ligger for døden alt-
-å dø med verdighet.
Det vi gjør av høyeste kjærlighet er noen ganger de vanskeligste.
Hvorfor sier du ikke et ord?
Jeg skjønner. Det er mye å bearbeide.
Det var ikke meningen at dette skulle skje.
Fortsettelse følger. Han har en pistol!
Det er jo ham, for guds skyld! La meg være! Etter ham!
Han drakk øl, men den var alkoholfri.
Han hadde et arr i pannen. Det var litt hakkete.
Alle uoppklarte mord de siste ti år der offeret var dødssykt.
- Hvor mange? - Syv.
Ingen stikk i den forlengede marg, men alle døde smertefritt. Gift.
- Er alle lokale? - Vil du ha landsoversikten?
Skal bli.
Er det sånn du har sett det? Hva er "Atticus", John?
Vi er forbundet. Vi er samme dyret.
- Virker det kjent? - Jeg er så redd.
- Hei. - Etterlot hun en beskjed?
Konsentrer deg, John.
Fokuser, John.
John.
- Hancock! - Jeg er så redd.
Bare fokuser.
Konsentrer deg, John.
BARBITURAT
Fokuser.
62 i de siste ti årene, fra Juneau ned til Miami Beach.
Faen. Kjør et søk til.
Uten uhelbredelig sykdom. Se etter andre uoppklarte saker i perioden.
Morderen vår må ha visst at folk var syke før noen andre.
Sammenlign det med denne beskrivelsen:
Mann i 30-årene, arr til venstre i pannen, etter operasjon.
Gi meg alt du finner, okay?
Selvfølgelig betyr det det. "Gratulerer, partner".
Jeg blir forfremmet.
Det er det man får ut av 20 minutter med en rik olding.
Jeg er yngste partner i firmaets historie, kan du si til vennene dine.
Jeg vet ikke. Det gjør de vel på mandag.
Når de syns det passer.
"Å bevare. Fins det overhode ingen-
- sløyfe, brosje, blonde, lås, krok, nøkkel, til å hindre skjønnheten, -
- hindre skjønnheten i å svinne hen?
Kan ikke disse dype rynkene glattes ut?
Kan disse sørgmodige sendebud, så berøvende grå, ikke viftes vekk?
Nei, det er ingen, ingen. Du forblir ikke, fagre, dette mer.
Gjør det du vil gjøre, gjør det du vil.
Visdom vil fortvile tidlig. Vær den som begynner."
- Hei, John. - Hei, Charles.
"Intet kan holde alderdom i sjakk, gråt hår, rynker, sykdom, -
- dødens verste, liksvøp, graver og mark, vaklende mot forfall."
Vel, du hadde rett om meg. Jeg var... Hva heter det?
- Splittet. - Ja, jeg var splittet om deg.
Men ikke nå lenger. Neida.
Du hadde ingen rett til å ta så mye som en time, et sekund-
- av min venn Joe Merriwethers tid.
Jeg vet ikke om du har kjent noen døende.
Kjent dem godt, sett dem kjempe på randen av redsel og gru, -
- fordi de prøvde å klamre seg til livet.
Da ville du kanskje forstått at tiden mot slutten er dyrebar.
Da kan selv livets smerte være veldig vakker. Forstår du?
Var det det din datter syntes?
At hennes... At hennes smerte var vakker?
Jeg er redd du aldri får vite det.
- Hvem faen er dere? - Sitt ned og hold kjeft.
- Jeg tror ikke du vil skyte. - Ditto.
Det er ikke din stil, ubarmhjertig.
En kule i hodet er faen meg bedre enn det som venter ham.
Ser du, Jeffrey må kjempe mot nevrofibromatose, -
- og det vil forvandle ham til et forvridd, krumbøyd dyr.
I morgen kveld gjør han kjæresten sin gravid, -
- og det virkelig yndige med NF er at den er arvelig.
Det er 50 % risiko for nedarving, -
- men jeg kan fortelle deg nå at barnet får det.
Hva er NF?
Vil du påføre ham den lidelsen, og ødelegge tre liv?
På grunn av en eller annen moralsk vurdering?
- Vi kan ikke leke Gud. - Nei. Det vil jeg aldri.
Hva arbeidet hans angår, så er jeg ikke imponert.
Alt ordner seg.
Se så forvirret du er. Du vet ikke hvem av oss du skal skyte.
Du kommer snart på det.
Ring etter en sykebil. Du har blitt forgiftet.
Kast opp og drikk masse melk. Lykke til.
Vi har ham. Jeg kjørte søk mot våpenregistret.
En Charles Ambrose kjøpte pistolen.
Flott. Kom igjen.
Konsentrer deg, John.
Noen skal dø i kveld.
Ikke mist meg nå.
FBI! Åpen dør til høyre. Åpen dør til venstre. Fortsett.
Sikret.
Hva er dette? Ingen møbler, ingenting. Utsikten er ikke verst.
Han har stukket.
Katherine.
Hvem er Charles Ambrose? Hvem er han egentlig?
- Hvordan faen gjør han det? - Jeg vet hva de vil se etter.
Dysfunksjonell barndom, med misbruk og omsorgssvikt.
Senere ute av stand til å ha en jobb eller et forhold.
- Alle punktene er feil. - Hva f...?
Konsentrer deg.
Mor forlot meg ikke, far slo meg ikke.
Jeg har ikke spor av vold eller asosial atferd på rullebladet.
Jeg er ingen radikaler, -
- eller interessert i berømmelse eller makt.
Jeg er bare en mann som ikke kan lukke øynene lenger.
Ikke stans.
Gudene vet at jeg heller ville levd et stille liv.
Vekk fra alt det jeg har blitt.
Men vi kan ikke alltid velge hva vi er.
Sånn er det.
Det gjør så vondt.
Jeg er så redd.
Betjent Pearce, jeg heter Charles Ambrose.
Ring sjefen din og si du møtte meg. Du får et karriereløft.
Det er betjent Pearce.
Og nå trenger frelseren å bli frelst.
Clancy vil ikke at du tar telefonen, agent Cowles.
Sloman.
Han vil ikke at du er der når det skjer. Men det er du.
Du tar telefonen, og du vil være der. Du kan ikke for det.
En gatebetjent så nettopp Ambrose på Ashland Stasjon.
Hvor skal du? Kom tilbake!
Vi ses snart.
Her er du.
- Velkommen. - Takk.
Jeg har sett dette i årevis. Deg, meg, dette toget.
Du har også sett det, hva? Og hørt det? Dag ut og dag inn.
Bortsett fra at det er noe galt.
Han har en pistol!
Det er agent Cowles. Mistenkte er på Ashland Stasjon.
Vi er i kontakt med togføreren. Vi venter på neste stasjon.
Han stopper toget der, og så skyter vi ham. Du holder deg vekk.
- Det gjør jeg ikke. - Vi styrer dette. Hold deg vekk.
Faen.
Vi er forbundet. Vi er samme dyret.
Nei, jeg er ingen morder.
- La oss se om syv minutter. - Syv minutter?
- Da skal du drepe noen. - Hvem skulle det være?
Meg.
Løp! Løp!
Kom igjen! Heng i! Rett frem!
Kom igjen! Fort! Fort!
Toget kommer om fem minutter! Kom an!
Jeg er døende, John. Jeg kan ikke gjøre dette mer.
Jeg trenger en som kan fortsette.
En som kan se smerten, lidelsen og sykdommen.
Det er nok en grunn til å skyte meg som du ikke ser. Konsentrer deg!
John... John.
Der er den. Takk.
Agent Cowles. Du har blitt så glad i henne.
Det er nesten som å få igjen datteren din.
Jeg beklager, men jeg er ikke med. Hun passer ikke inn i ditt mønster.
- Hvorfor vil du drepe henne? - Du har rett. Hun er sunn og frisk.
Det er det herlige. Du stopper meg før det.
Ja, med en kule. Akkurat her. Og da er det ingen vei tilbake.
Beklager, min venn, men spillet ender her og nå.
Tre skyttere nede og en oppe!
Toget kommer om 60 sekunder. Raska på.
FBI! FBI, slipp meg frem.
Se på meg, John. Virker dette kjent?
Ser du det?
Synene dine blir virkelige.
- 50 sekunder. Kan du se ham? - Ja.
- Klart skudd? - Ja.
Hun rekker det akkurat.
- Skyt. - Faen. Han er ute av syne.
Skyt!
- Målet er blokkert. - Vi har ikke noe mål!
- Møt din skjebne, John. - Jeg kommer inn nå!
I sikte.
Skyt!
Holdt! Holdt!
Jeg sa jo du ville drepe meg.
Klar til å skyte! Skyt!
- John. - Du er okay.
Du er okay.
- Hei. - Hei.
- Hvordan har du det? - Legen sa operasjonen gikk bra.
- Fint. - Han sa kulen gikk rett gjennom.
Kan du ikke søke deg inn igjen? Som John sa, er vi faen til team.
- Nei, jeg vil leve i fred og ro. - Ja.
Joe ville vært stolt av deg.
Ikke gråt. Du er en flink jente.
Det var fint å arbeide sammen med deg, John.
- Vi ses. - Vi ses.
- Pass på deg selv. - Det skal jeg.
Forresten... Det glemte jeg nesten.
Vil du hjelpe meg med dette? Sørge for at hun får det.
Det skal jeg.
Joe.
- Hei, Elizabeth. - Hei, John.
Så vakker du er.
Jeg har lest brevet ditt. Flere ganger.
- Det er annerledes enn de andre. - Hvordan da?
- Det handler bare om fortiden. - Ja.
Jeg tenker på Emma hver eneste dag.
Okay, kom her.
Så, så.
Det gjør vondt.
- Jeg er så redd. - Jeg vet det.
Jeg er så redd.
Det gjør vondt.
Bare gi slipp.
Det vi gjør av høyeste kjærlighet er noen ganger det vanskeligste.
La oss gå en tur, hva?
Vi ses snart, John.
Oversettelse: Tron Furu Scandinavian Text Service 2016