Substantiv: tröst vid sorg, bedrövelse eller ledsamhet.
Verb: ge lindring, tröst eller hjälp.
- Kubansk. - Vad säger du, Sawyer?
Det ser ut som ett likadant.
Det är Joe. Vi har en serie.
Samma modus, samma signatur, inget dna. Inte ett enda jäkla spår.
Du har sagt det redan. Jag gör allt jag kan.
Helvetes jävla idiot.
- Jag måste besöka honom. - Joe...
- Jag tycker att det är ett misstag. - Du har rätt till din egen åsikt.
Låt mig då säga så här: det är ett stort misstag.
Du bränner tid och resurser och tar in en okänd i ett uselt läge.
Inte alls okänd. Jag har jobbat med honom förut och han är min vän.
- Du sa att han är labil. - Det sa jag inte.
Jag sa att han har haft det jobbigt.
Det är för tidigt för en "Ave Maria", Joe.
Du kommer att lära dig. Det är aldrig för tidigt för en sån.
Jäklar. Ser du det här? Titta på allt fint grönt skit.
- Hur länge har han bott här ute? - I två år.
Ända sen hans dotter Emma dog. Leukemi -i hans armar.
Han slutade jobbade som läkare. Fan, han slutade med allt.
Vad hände med hans fru?
Däri ligger sanningen om tragedier.
De för vissa människor närmare samman och...
...driver isär andra.
Där är det.
Kan du stanna här och låta mig prata med honom?
- Du kunde ha lämnat mig i stan. - Då hade du missat allt fint grönt.
Dum idé.
Ja?
- John, det är Joe. - Ja, jag vet.
Tänker du öppna? Jag vill prata med dig om nåt.
- Inte intresserad. - Jag har kört bil hit i tre timmar.
Du känner mig bra nog för att veta att jag inte går.
Och jag sparkar in dörren om jag måste.
Du är en jävla plåga. Vet du det?
Ja, jag har hört det förut.
Jag skickade ett brev till dig för ett år sen. Fick du det?
- Ja. - Vad stod det i det, John?
"Ingen förälder ska överleva sitt barn."
Det är alltså här som du har hållit dig gömd.
Jag ser att du har installerat dig.
Det är härligt väder ute.
- Ja, de brukar säga det till mig. - Så du kommer inte ut så mycket?
FBI: s hemliga synska talisman.
Medium hjälper FBI hitta saknad.
- Vill du ha en läsk? - Nej tack.
- Jag har inga cigaretter. - Jag slutade röka för en tid sen.
Det här är mitt nya missbruk.
- Allt bra med Laura och sonen? - Ja, det är bra, tack.
- Elizabeth? Har du hört av henne än? - Nej.
Det gör du.
Förutom att jag ville träffa dig-
- så har jag ett knepigt fall som jag vill att du tittar på.
- Ska jag berätta om offren? - Jag är inte intresserad.
Vem är din flickvän?
Det där är min lojala partner agent Cowles-
- som inte lyssnar på ett ord som jag säger.
Ansvarig specialagent. Jeg tänkte att du ville ta samtalet.
Ursäkta mig, John.
- Hej. - Hej.
- Jag tog med utredningsakterna. - Helt onödigt.
FBI har ändrat riktlinjerna för hur vi ska dela in fallen.
- Det gör dem mer lättlästa. - Vilken lättnad.
Vi måste sticka.
- Tre mord. Identiska modus. - Agent Cowles?
Jag lämnar akterna här.
John? Är du okej?
Om du ändrar dig om det här...
...så vet du var du hittar mig.
VEM ÄR JAG?
- Hej, Joe. - John.
Jag lovar ingenting. Jag stannar kanske en dag, kanske en vecka.
Kör till. Inga löften.
- Du visste att jag skulle komma, va? - Jag hoppades.
Du minns agent Cowles? Eller dr Cowles som blev doktor i...?
Psykopatologi på Columbia.
Hon skulle bli professor på NYU när FBI norpade henne.
- Byta universitetet mot detta dårhus? - Jag får bära pistol.
Så sexigt.
Ni blir ett kanonteam.
John, du vet när nån ska göra nåt. - Katherine, du vet varför.
Ha den klar sen.
Dr Clancy, innan vi går upp och med all respekt...
Jag tror inte på det paranormala som vetenskap.
- Det är bluff. Blir det ett problem? - Nej, det tycker jag om psykologer.
De vill bara ha ens pengar. Får de lillfingret så tar de handen.
Den som sa det har inte träffat nån bra.
Det var Sigmund Freud.
Som jag sa, ett kanonteam.
Överensstämmelse 1: metod.
Varje offer dog av ett stick vid skallbasen-
- tillfogat med ett instrument på 13 cm.
Det gick rakt in i förlängda märgen. En omedelbar, smärtfri avrättning.
- De är döda på alla bilder. - Vissa ser nästan levande ut, va?
Överensstämmelse 2: inga misstag.
Brottsplatserna har inte gett några fynd-
- av dna, hårfibrer, skoavtryck -ingenting.
Inga vittnen. Wards hus hade en dörrvakt, men inga tecken på inbrott.
På psykfronten är det helt nytt.
Morden har inga geografiska, krono- logiska eller astrologiska mönster.
- Inga rån. - Utöver det har vi bra koll på det.
John?
- John. - Ja?
Robert Ellis, pojken i Mount Pleasant.
- Han åt glass. - Det gjorde han.
Var vill du börja, John?
Ja du... Vad sägs om från början?
Mrs Ethel Jacksons bostad. Hon var 69 år.
Hon bodde med tre katter och gick i kyrkan regelbundet.
Värden anade oråd när hon inte sett eller pratat med henne på två dar.
Hon hittades mördad i den gungstolen.
På teven visades matlagningskanalen.
Lappen som vi tittade på förut...? Den låg här, på det här bordet.
Det är min fru. Jag måste ta det. - Älskling, jag...
- Vad tror du om lappen? - Som psykolog?
- Ja. - En klassisk gåta.
"Jag ska med två ord säga vem jag är, vad jag gör, hur jag lever. Får jag?"
Hånfulla frågor för att vilseleda.
Han ber om lov att få avslöja sig, men tänker aldrig göra det.
Det är lekfullt, men det är bara en person som leker. Som patiens.
Eller är det nåt mer? Är det ett rop på hjälp?
Tyder det på personlighetsklyvning-
- när gåtställaren frågar sig själv och oss vem han egentligen är?
Nej, det stämmer inte med brottet.
Det är för kontrollerat, för vasst. Det är nåt annat i görningen här.
Det är som om han letar efter nån.
- Nå? - Hon tycker om hattar.
- Hej. Hur går det? - Fantastiskt.
Katherine gör en full psykprofil utifrån lappen.
Som hon åker hem och slutför nu. Vi ses i morgon bitti.
Ska jag bjuda dig på middag? Nåt riktigt gott, stans bästa krog.
- Behöver jag smoking? - Nej, fan, jag känner hovmästaren.
Jäklar, vad gott!
- John? - Nej tack.
- En till, tack. - Det ska bli.
Min son har det jobbigt i skolan. Han kom hem gråtande i dag igen.
- Är han mobbad? - Ja. Jag vet inte vad jag ska göra.
Ge honom en kram. Dra en vits. Nåt sånt.
- En vits? - Ja, en vits.
Jag kan inga vitsar. Jag svär. Som min vän, dra en vits för mig.
Jag? Jag kan inga vitsar. Okej, bara en.
Det är en kvinna, mrs Jones, som har en sällsynt hjärtsjukdom-
- och doktorn ordinerar testosteron åt henne. Två tabletter om dan.
Hon kommer efter en månad och säger: "Hormonerna gör under för hjärtat."
"Men jag får hår på ställen där jag aldrig haft hår."
Han säger: "Lugn, mrs Jones. Det är helt väntat. Var får ni hår?"
Då säger hon: "På min pung, doktorn."
Den är väl rolig?
- Jag kan inte dra den för min son. - Säg "testiklar" då.
- Det gör den helt anständig. - Ja. Biologi.
Bra vits. Jag visste att du skulle gilla den.
Elizabeth sa att det var därför som hon blev kär i dig.
- Varför? - Det där leendet.
- Jaha, leendet. - Det var inte dina vitsar.
John, får jag en macka till?
När vi lämnade Ethel Jacksons hem tidigare så var du nåt på spåren.
Kom igen, John, få höra nu. Vad vet du?
Jag vill också få det gjort snabbt, men du måste säga vad du ser.
Jag vet inte än.
Åh, pappa!
John.
Vad är "Atticus", John?
Vi fick ett anonymt samtal för en timme sen.
Han visste för många detaljer om Peter Ward-mordet-
- och lämnade en Midtownadress. Polisen väntar där på vår inbrytning.
Klart!
Joe. Titta på det här.
- Vad tror du? - "4:16"? En bibelvers?
- Nej, det är tiden. - För fyra minuter sen.
Klockan är prick 04.16. Din går för fort.
Han är här!
- Är du beredd? - Ja. Gå.
Mrs Raymond, det är FBI!
Kan nån vara snäll och stänga av den där skiten?
- Bingo. - Ett sår i nacken.
- Bekant. - Hon dog för fem sex timmar sen.
- Han stannade för att lämna lappen. - Han gick för länge sen.
Kan ni två gå ut och lämna oss?
Tack.
John.
JAG ÄLSKAR DIG
Samma typsnitt som "4:16" och lappen hos Ethel Jackson.
- Är du okej? - Fan... Varsågod, ta en titt.
- Kan jag ta i henne? - Ja.
David.
David?
Där är du ju. Kom in. Tvätta mig på ryggen.
John?
- Är du okej? - Ja.
- Vad ser du? - Jag är inte säker.
- Okej. - Vad?
- Rör inte badvattnet. - Varför?
- Rör det inte, jag vet inte varför. - Vi kan ha en misstänkt.
- Vem? - David Raymond. Hennes make.
Han sa han var på baren hela kvällen. Bartender och andedräkt styrker det.
- Agent Cowles, är du klar? - Ja, sir.
Gå in och ta täten.
Mr Raymond. En kopp kaffe. Det blev en lång natt för oss alla.
Om ni inte har nåt emot det så går jag rakt på sak. Okej?
- Mr Raymond. - Ja?
Vi måste tyvärr meddela att er fru Victoria dog i natt.
Jisses.
Herrejesus.
- Herregud! - Mr Raymond.
Ni sågs lämna huset där ni bor i går kväll i upprört tillstånd.
- Kan ni berätta varför? - Lämnade hon en lapp?
- Mr Raymond, er fru blev mördad.
- Va? - Er fru blev mördad.
- Hon lämnade ingen lapp. - Hon... Nej, nej! Herrejesus!
- Vad tror du hände med henne? - Begick hon inte självmord?
Varför tror du att hon begick självmord?
Brevet. Jag... jag skrev ett brev.
- Det här brevet? - Nej. Vad är det där?
- Skrev du inte det här? - Jag lämnade ett brev.
Vad stod det i det?
David?
"Kära Victoria."
"Det var aldrig min mening att såra eller svika dig."
"David."
David, vad stod det i brevet?
- Han lämnade henne. - Att jag lämnade henne.
Du lämnade henne. Varför?
- Han lämnade henne för nån annan. - Jag lämnade henne för nån annan.
... "eller svika dig."
En annan kvinna?
"Det var aldrig min mening att såra eller svika dig."
- Ja. - Han ljuger.
Åh, V, jag är hemskt ledsen!
Victoria.
- Kan jag få prata med mr Raymond? - Dr Clancy...
- Joe? - Visst.
Ni säger sanningen, eller åtminstone delar av den.
- Ni dödade inte er fru, va? - Nej.
Men ni tror att ert brev kunde ha drivit henne till att ta sitt liv.
Er fru hade länge dragits med emotionell instabilitet.
Och i brevet stod det att ni lämnade henne för en annan.
Men det stod inget i ert brev om att ni lämnade henne för... en man.
"Det var aldrig min mening att såra eller svika dig."
- Hur fan vet du det? - Och att ni faktiskt var hiv-smittad.
Stämmer det?
Hennes blod var smittat. Därav försiktigheten med badvattnet.
Jag vill titta på akterna igen.
Halv åtta, familjen är vaken. Frukost?
- Ja. - Då går vi.
- Tack. - Tack, Laura.
- Du måste äta. - Det är lugnt.
- De ser ut att må bra. - Javisst?
Vi har umgåtts mycket på sistone.
- Vi träffar Elizabeth. - Jaså?
- Laura. - Vi höll kontakten.
Hon älskar dig fortfarande, John.
- Jaha, vad tror du då? - De var alla obotligt dödssjuka.
- Det är överensstämmelsen. - Jo, men det håller inte.
Ethel Jackson -perukerna, hattarna. Hon fick cellgiftsbehandling.
Ja, för tre år sen. Hon var färdigbehandlad, utom fara.
Ingen är utom fara. 80 % av cancern kommer tillbaka-
- och när den gör det är den mycket svår att få bort.
Peter Ward hade ALS. Det kan bli en mycket långsam, plågsam död.
Victoria Raymond hade kronisk suicid depression-
-självskadebeteende, överdosering.
- Åt du frukosten, Kevin? - Ja, mamma.
- Ryggsäcken. - Ja.
- Säg hej då till John. - Hej då, John.
- Hej då, apan. - Ge din pappa en kram.
- Hej då. Vi ses efter skolan. - Ja, killen. Ha en bra dag.
- Okej. Ha en bra dag på jobbet. - Hej då, gubben!
Okej, säg att jag ger dig Ethel Jackson och Peter Ward.
Två ord som förstör hela den teorin: Robert Ellis. Pojken var frisk.
Föräldrarna är kristenvetenskapare och tror inte på läkarvetenskap.
- Då åker vi och pratar med dem. - Du har ditt möte. Minns du?
Jag har ett telefonmöte med chefen klockan nio som jag ser så fram emot.
- Så jag ber Katherine köra dig. - Okej.
Dr Clancy?
- Vad kallar du det? - Vilket?
Det... som du har.
Vidsyn, klärvoajans, prekognition?
Det är så kul, ett skratt i minuten.
Okej. Jag menar allvar.
Vad exakt är det som du ser? Ser du människors framtid?
Ibland, småbitar och smulor av deras framtid och deras förflutna.
- Är det mystiskt eller religiöst? - Nej.
Jag tror på teoretisk fysik och biokemi och det är allt.
Jag råkade få lyxversionen av det som folk kallar intuition.
- Ser du nåt nu? - Vad menar du? Om dig?
Jag antar det.
- Nej. Ingenting. - Inget alls?
- Inget alls. - Ingenting?
Ingenting alls.
- Hur går utredningen? - Det börjar lossna.
Vi tror att vi vet varför er son blev mördad, varför han blev utvald.
Jag måste ställa lite frågor, men vill inte göra er ledsen.
Fråga på. Om jag kan så vill jag hjälpa till.
Minns ni veckorna eller månaderna fram till Roberts död...
- Var han på topp då, frisk? - Helt och hållet.
Han klagade inte över smärtor, att han inte hängde med kompisarna?
Blev han nånsin andfådd?
Nej, nej.
- Var försiktig. - Jag lovar.
- Var Robert skulptör? - Ja, han älskar det... älskade det.
Han var väldigt händig.
Jag är hemskt ledsen, mr Ellis.
- De är jättefina. - Tack.
Vad hände med den här?
Han slog ner den en eller två dar innan...
- Hur slog han ner den? - Det minns jag inte.
- Barn är klumpiga. - Särskilt Robert?
Nej. Ibland välte han sitt glas när vi satt och åt...
- Pratar du med dem? - De kom nyss.
- Har ni fångat honom? - Nej.
- Vad gör ni här då? - Mrs Ellis...
Det var ett nytt mord i natt. Vi tror att det var er sons mördare.
Alla de andra offren led av en sjukdom eller en åkomma...
- Robert var tolv och var inte sjuk. - Vi vill få det bekräftat.
- Och hur ska ni göra det? - Vi vill göra en obduktion.
Ska ni gräva upp min son, och karva och leta i honom?
Ja.
- Vem är ni? - Jag är läkare.
Han var inte sjuk. Även om han var det så behövde han inte en som ni!
Det är ödet.
Det är bara det att vissa inte vågar acceptera Herrens visdom.
Jag håller helt med. Jag har sett läkarvetenskapens begränsningar.
Som läkare såg jag döden växa i många av mina patienter.
I min egen dotter. Hon hade leukemi.
I två år kunde jag bara åka till sjukhuset varje dag-
- sitta där och se henne lida. Varje behandling, varje test var lönlöst.
Och en dag så dog hon.
Och det var allt.
Till slut var det en välsignelse. Så jag vet lite om ödet, mrs Ellis.
Jag hade inte velat ändra Guds plan med läkarvetenskap.
Jag vill bara veta varför er son blev mördad.
Läkarvetenskapen kan hjälpa mig få veta det-
- och kan kanske hjälpa mig att ta fast mannen som mördade er son.
Dr Clancy, ett fax till er. Det är märkt "brådskande".
Vad är det?
Kolla lillhjärnansloben.
Nämen...! Vad är det här? Här har ni ert svar.
Vad?
En hjärntumör stor som en ärta. Dold i lillhjärnansloben.
- John? - Vad är det, doktorn?
Jisses.
- John! - Jag slutar. Jag har gjort mitt.
Vad fan stod det i faxet?
Vet inte. Det var ju hemligt.
Herrejesus. Nån utbildade dig för bra, grabben.
John!
För tusan! Du måste inviga nån i det här!
Det är en fälla som vi går rakt in i.
Vad då? Du måste prata med mig.
Han ligger långt före oss och vi gör exakt det han vill. Förstår du inte?
Jag slutar.
Dr Clancy?
- Hej. - Hej.
- Får jag? - Visst, ni betalar för det.
Vi hittade alltså en tumör som ingen kan ha känt till.
Vi har styrkt samband mellan offer-
-som jag aldrig kunde ha sett.
Och i stället för att ta kommandot så sticker du från en obduktion-
- som du själv hade bett om och utan nån som helst förklaring-
- och nu packar du dina väskor och åker hem.
Förlåt mig, Clancy, men vad fan?
"Vem är jag? Jag ska med två ord säga vem jag är och vad jag gör."
- Mördarens gåta. Vad då? - Det är ingen gåta.
"Jag ska med två ord säga vem jag är och vad jag gör."
Ur Puccinis opera "La Bohème".
Mördaren är alltså operafantast. Stor hjälp med profilen. Tack!
Nej. Jag är operafantasten.
Jag råkade lyssna på just de orden när jag läste igenom akterna.
Jag förstår inte.
Han visste jag skulle lyssna på det och att ni skulle be mig om hjälp.
Han visste att vi skulle komma till lägenheten prick klockan 04.16-
-för han vet allting.
Han är precis som jag och ser saker. Fast han är bättre på det.
Mycket bättre. Kom och läs det där. Kom och läs det!
"Dr Clancy."
"Kolla lillhjärnansloben."
Okej. Så det är därför du ger upp.
Du har mött din like.
Nej då. Mördaren är mer än min like. Han är mycket skickligare än jag.
Jag kan inte stoppa honom. Då måste vi fråga:
Är han verkligen värd att stoppa? Människorna, offren skulle dö ändå.
Han dödar dem inte av tvång, vrede eller nån vrickad psykos.
Nej, han är cigarren, glassen, drinkarna-
- blommorna i badkaret och allt det konstiga.
Mördaren är helt mästerlig och han dödar dem av välvilja.
- Det är barmhärtighetsmord. - Skitsnack!
- Är det? - Det är mord.
Men mord som kan spara mycket lidande.
Om det här var din dotter, hade du då sagt likadant?
Förlåt. Det var inte meningen att...
Det är bara...
Jag vet att din... Jag vet att din dotter dog.
Men vi ska alla dö en dag, eller hur?
Så vad är det-
- som är så fruktansvärt att du inte kan prata om det?
Okej. Nu kommer det som jag förtiger.
Du miste oskulden till fulle Bruce, en blond hingst, i hans gröna bil.
Du gillade det inte, för Bruce spydde ner dig sen.
För fem år sen hade du en mer seriös pojkvän vid namn Kevin. Nej, Gavin.
Du trodde det skulle hålla, men Gavin upptäckte att du var gravid.
Gavin ville inte ha barnet, så han lämnade dig.
2 1/2 månad senare föddes barnet, en vacker flicka vid namn Amanda.
En dag beslutade du att adoptera bort henne och det sörjer du djupt.
Därför låtsas du vara så grov i mun, kaxig och cool.
Två gånger om året på dina föräldrar Doreens och Franks födelsedagar...
När de fyller år den 16 november och 23 oktober ringer du dem-
- och säger att du älskar dem och de säger att de älskar dig.
Sen gråter du och snyftar förtvivlat i din älskade röda gåsdunskudde-
-och du hatar mig för allt det här.
Men vad du vad, agent Cowles? Ingen jävel bryr sig.
- Vill du att jag ska fortsätta? - Varsågod.
Vad mer ser du för mig, doktorn?
Åk bara hem, Kathy. Åk bara hem.
Gå in.
Heliga guds moder!
Mördaren är en man, 18-35 år. Troligen psykiskt sjuk.
Sök en man med dålig personlig hygien-
- och med en tydlig brist på sociala färdigheter-
- och med ett väldigt flyktigt eller konstnärligt temperament.
Och hitta klänningens nederdel!
Sexuellt motiverad, överdrivet våldsam.
Det här är långt ifrån vår mördare.
- Grodor. - Målare.
Atticus.
Hancock!
- Ser det här bekant ut? - Joe.
- John. - John.
John.
Du har kanske rätt, John.
Vi kanske inte kan ta mördaren.
Det är kanske exakt det han vill, för vi har hittat ett spår.
Jag tror att det är bra och jag vill att du ser det.
Kalla det en personlig tjänst.
Nåt hemskt kommer att hända. Nåt mycket hemskt.
Ditt fax skickades via en anonym proxyserver och är svårt att spåra.
Vi gjorde en analys av Victoria Raymonds badvatten.
Hiv-positivt, vilket obduktionen och du sa oss-
-men vi fann spår av evertebratgift.
Snigelgift. På blommorna.
John, vet du såna mysko grejer eller tittar du in i min hjärna nu?
Vi är framme. Härifrån kom blommorna.
Hej.
Jag är skyldig dig en ursäkt. Jag förklarar sen.
- Är du okej? - John!
Ja?
Wow.
- Vi borde inte göra det här. - Här borta!
Nu är det för sent.
- De ser klippta ut, inte avslitna. - Jag ringer teknikerna.
- John? Klarar du det här? - Javisst.
Det är där borta.
Klänningens nederdel. Fan!
- Få hit Odis från 14:e nu. - Jag ringer.
Vi hittade klänningens överdel uppsatt på en lägenhetsvägg.
Minst halva offrets blodmängd. Jag visste att det inte var vår man.
Det känns ändå inte rätt.
- Odis är här. - Och vem är Odis?
Förutom dig... så är han den bäste som finns.
Odis! Kom, killen, nu går vi.
- Var är föremålet? - Här.
Sök!
Kom!
Spärra av tre kvarter. Vi går mot Riverside.
- Hur långt följer vi efter? - Så långt han går.
Jag är osäker. Det är lönlöst eller så leder han oss in i en fälla.
Ska jag inte följa spåret?
Vi måste följa honom. Jag vet inte. Det är konstigt.
- Kom igen nu! - Ge mig alla enheter -nu!
- Bär du väst? - Visst. Det gör vi alla, John.
Kom igen!
Två man vid varje dörr, sex går in. Sawyer, du kör yttre skydd. Kom!
Kör!
Trappa, upp.
Avsats. Klart. Trappa, upp.
Avsats -klart.
Öppen dörr! Stängd dörr, vänster.
Lång korridor. Stängd dörr, höger.
Stängd dörr, vänster. Stängd dörr, höger.
- FBI! Öppna! - Vänta här.
Kör!
FBI! FBI!
Fara till vänster, fara till vänster.
- Vänster sida, klart! - Vänster sida, klart!
Klart!
- Bor ni här? - Nej. Det här är min ateljé.
- Vad heter ni? - Linus Harp.
Vet ni vem som har ateljén mitt emot?
- Ingen har den. - Terpentin?
Jag är målare.
Vad bra. Kan ni följa med oss ut?
- Får jag låsa först? - Nej. Er ateljé klarar sig.
- Kom ut. - Grodor.
Stilla!
- Man nere! - Spring!
En agent är skjuten! Den misstänkte sticker!
Det aset hoppade ut genom fönstret.
- Vi måste få honom till sjukhuset. - John, hur ser det ut?
Inte bra. - Få hit en ambulans!
- Följ med Katherine. - Kom och hämta honom!
- Sloman, har du nåt? - Ingenting. Har ni nånting?
Spring!
- Vad letar jag efter? - Ingen aning.
- Vänster! - Här?
- Skytten kör mot Baltimore. - Vi förföljer.
- Kan ni beskriva bilen? - Vi gör det så fort vi kan.
Han har stulit en gul taxi.
Jag behöver ett nummer.
- 5-M-4-3. - Där!
Vi tappar bort honom!
Vänster! Kör vänster!
- Okej, stanna. Stanna! - Jag fixar det.
Stanna biljäveln nu! Stanna! Vad är det med dig?
- Han kommer undan. - Nej, stanna bara.
- Ska jag låta honom sticka? - Tyst.
Kom igen, kom igen.
Kör!
- Är du okej? - Ja.
- Är du? - Ja.
Var är han?
Hör du, snuten!
Du är inte han.
- Vill du vara ensam med honom lite? - Ja.
- Tog du honom? - Nej, Katherine gjorde det.
Bra gjort av henne.
- Det var inte han, va? - Nej.
Så du hade rätt. Han bara lurade oss på avvägar.
Och gav oss den där... psykopaten.
Och nu har han ett till obotligt fall att skryta om.
Stadium 4-cancer. Du hade snappat upp det, va?
Det ante mig.
Tack för att du inte fick mig att prata om det.
Jag fick diagnosen för några månader sen och...
Det är för långt framskridet för att göra nåt åt.
Du kan... du kan väl se till Laura och min lille kille då och då?
Ja, klart att jag gör.
Fan, John... Jag är inte redo att dö.
Jag tror...
Jag har planerat för det och väntat mig det ett tag nu.
Men först om några månader. Jag har så mycket saker att göra.
Jag vill flytta ut Laura på landet.
Jag vill lära min son att köra bil.
- Du har alltid kört som en kratta. - Jag vet.
Jag ville att han skulle brås på far sin.
Du vet, vi... Vi önskar oss så mycket av livet.
Och sen får vi det. Jag har det.
Men jag har slut på tid. Jag har ingen tid kvar.
Du gjorde en helsikes massa av ditt liv och din tid, min vän.
- Inte tillräckligt, John. - Jo då.
Inte...
Det är skönt att ha dig tillbaka.
Dra en av dina kassa vitsar.
Jag kan inte. Men ska jag koppla ur dig? Skrattar du då?
Det är sant. Du kan fan inte.
Det där leendet. Gör mig en tjänst och visa det för Elizabeth. Okej?
Bli sams med henne.
Förlåt att jag sa det jag sa i går kväll.
Du skulle säga nåt i parken.
Vad var det? Jo, nu minns jag.
Ja, det var... en vacker söndagseftermiddag.
Den 24 juni 1990. Jag såg min dotter Emma leka i trädgården.
Alla sjöng "Happy Birthday". Hon fyllde sex år.
De andra barnen lekte och hade skoj. Plötsligt var det där, jag såg det.
Det stod precis bakom Emma. Det var en... skugga.
Den rörde sig som en gardin som fladdrade i vinden.
Jag visste vad det var. Det var ingen synvilla.
För jag kände det runt omkring mig och inne i mig. Herregud.
Det var konstigt. Och sen så bara bleknade det bort och...
Jag sa det inte till nån, inte ens min fru Elizabeth.
Men jag var helt säker.
Och 20 år senare, exakt på dagen-
- så ringde hon oss. En torsdagsmorgon kl. 09.23.
Jag tänkte, nu är det dags.
Sen kom diagnosen -leukemi.
Följd av två års plågsam behandling.
Sen kom mitt livs värsta dag när hon... dog.
Och hon var borta. Emma.
Och uppstod på den tredje dagen från de döda-
-steg upp till himlarna-
- sitter på Guds, den allsmäktige Faderns, högra sida-
- och skall komma därifrån för att döma levande och döda.
Och på hans rike skall ingen ände vara. Amen.
Hey, Kevin. Kom här.
Jag vet, okej.
- Vill ni ha nåt mer? - Ja, en likadan.
Jag har velat träffa dig så länge. Otroligt att vi två äntligen möts.
Här.
- Kan jag få en sån där till? - Visst.
John, varje liv jag tar är ett liv räddat från enorma smärtor.
Jag ser vad som väntar dem. Lidandet och sjukdomen.
Jag ser dem vrida sig i plågor. Jag hör dem tigga om befrielse.
De tigger om det, John.
Och jag uppfyller deras önskan.
Fast bättre. Jag kommer dit redan innan de önskar sig det.
Jag är där innan smärtan börjar.
För deras efterlevande finns alltid obduktionen där sjukdomen hittas.
Då ser jag dem gå från chock till lättnad.
Jag hör dem säga saker som:
"Tur att det kom så plötsligt. Hon hade åtminstone inte ont."
I slutändan är de tacksamma för det som jag har gjort.
Därför hjälpte jag din vän Joe.
Han hade 73 dagar med fasansfulla smärtor framför sig.
Vet du vilken hjälp hans familj hade fått?
Död av naturliga orsaker efter 14 års karriär? Ingen.
Nu får hans fru åtminstone pension så deras son kan läsa på Stanford.
Tror du inte att Joe hade gått med på det?
Snälla, ropa inte på dem. Du vet att jag är beväpnad.
- Han är beväpnad! - Akta!
Släpp vapnet!
Jag såg mötets alla tänkbara utfall. Och jag går oskadd ur dem alla.
Ett är hemskt för vår servitris, vilket vore synd-
- då hon slutar jobba om några minuter.
Jag njuter inte av det jag gör, John. Det är ingen fetisch.
Det handlar om att låta de som redan är döende-
-få dö med lite värdighet.
Ibland är de största kärleks- gärningarna svårast att utföra.
Varför säger du ingenting?
Jag förstår. Det är mycket att bearbeta.
Det där skulle inte hända.
Fortsättning följer... Han är beväpnad!
Det är ju han, för guds skull! Låt mig vara! Det är han, ta honom!
Han drack öl, men den var alkoholfri.
Han hade ett ärr i pannan. Ett lite kantigt ärr.
Här är alla olösta mord de senaste tio åren med dödssjuka offer.
- Hur många? - Sju.
Inga stick i nacken, men alla dog smärtfri gift, koloxid.
- Är alla lokala? - Vill du ha nationella data också?
Jag fixar det.
Såg du det så här, John? Vad är "Atticus", John?
Vi är förbundna. Vi är samma djur.
- Ser det här bekant ut? - Jag är rädd.
- Hej. - Lämnade hon en lapp?
Koncentrera dig, John.
Fokusera, John.
John.
- Hancock! - Jag är rädd.
Bara fokusera.
Koncentrera dig, John.
SÖMNMEDEL
Fokusera.
62 olösta mord de senaste tio åren från Juneau till Miami Beach.
Fan! Gör en till sökning.
Stryk "dödssjuk" och sök andra olösta i samma regioner under samma tid.
Mördaren kan ha vetat att folk var sjuka före alla andra.
Kör allt mot detta signalement:
Man över 30, ärr till vänster i pannan, troligen postoperativt.
Ge mig precis allt du hittar. Okej?
Självklart betyder det just det. "Grattis, partner."
Jag blir befordrad!
Ja, det är vad 20 minuter med en rik åldring ger en.
Jag är den yngsta partnern i firmans historia. Säg det till dina vänner.
Jag vet inte. De säger det väl på måndag.
När de tycker att det passar.
"Att behålla. Finns det då inget"-
- "ett band, en brosch, spetsar ett lås och en nyckel som hindrar"-
- "skönheten från att försvinna?"
"Kan dessa djupa rynkor inte slätas ut?"
"Kan dessa sorgens budbärare, så berövande grå, inte viftas bort?"
"Nej, det finns inget. Inget. Man kan inte förbli vad man är."
"Gör vad du måste göra och göra måste."
"Och visdom är snar till förtvivlan, så var därför början."
- Hej, John. - Hej, Charles.
"Inget kan hålla borta ålderdom, grått hår, rynkor, lös hud"-
- "dödens värsta, svepning, grav och mask, och fallet mot förfall."
Du hade förresten rätt om mig. Jag var... Vad heter det nu?
- Splittrad. - Ja, jag var splittrad om dig.
Men inte nu längre.
Du hade inte rätt att ta en timme, en minut, inte ens en sekund-
-av tid från min vän Joe Merriwether.
Jag vet inte om du har känt nån döende.
Verkligen känt och sett dem kämpa vid randen av skräck och fasa-
- när de klamrade sig fast vid livets sista rest.
För då hade du kanske förstått att tiden mot slutet är rätt dyrbar.
Då kan till och med livets smärta vara väldigt vacker. Förstår du?
Kände din dotter så?
Att hennes... Att hennes smärta var vacker?
Jag är rädd att du inte får chansen att få veta det.
- Vilka i helvete är ni? - Sätt dig ner och var tyst.
- Jag tror inte att du skjuter. - Dito.
Det är inte din stil att vara grym.
En kula i skallen är fan så mycket bättre än det som väntar honom.
Jeffrey här står inför en hård kamp med neurofibromatos.
Det förvandlar honom till ett förvridet, krokigt monster.
I morgon kväll gör Jeffrey sin tjej med barn-
- och den stora charmen med NF är att sjukdomen är ärftlig.
Det är 50 % risk att barnet får det.
Men jag kan redan nu säga att barnet får det.
Vad är "NF"?
Och du vill ge honom det lidandet? Förstöra tre liv-
- bara på grund av nån moralisk syn på det hela?
- Vi kan inte leka Gud. - Nej. Jag vill inte leka Gud.
Vad hans verk beträffar så är jag inte imponerad.
Det är okej.
Se på dig. Du är så förvirrad. Du vet inte ens vem du ska skjuta.
Du kommer på det snart nog.
Ring efter en ambulans. Du är sömnmedelsförgiftad.
Kräks och spy, gör allt du måste. Drick mycket mjölk. Lycka till.
Vi har honom. Jag körde honom mot vapenregistren.
Pistolen köptes av Charles Ambrose.
Vår man. Kom.
Koncentrera dig, John.
Nån dör i natt.
Tappa inte bort mig nu.
FBI! Öppen dörr, höger. Öppen dörr, vänster. Gå in!
Rum klart!
Vad är det för ställe? Inga möbler, ingenting? Ingen dålig utsikt.
Vi missade honom.
Katherine.
Vem är Charles Ambrose? Vem är han egentligen?
- Hur fan gör han det här? - Jag vet vad de letar efter.
Dysfunktionell barndom med våld och vanvård.
Sen kunde han inte behålla jobb eller hålla liv i relationer.
- Fel på alla punkter. - Vad fan?
Koncentrera dig.
Mamma lämnade mig inte, pappa slog mig aldrig.
Ni hittar inga spår av våld eller asocialitet i min bakgrund.
Jag är inte extrem.
Jag är inte intresserad av berömmelse eller makt.
Jag är bara en man som inte längre kunde blunda.
Stanna inte.
Gudarna ska veta att jag hellre hade levt ett lugnt liv-
- skilt från allt som jag har blivit.
Men vi får inte alltid välja vad vi är.
Nu så.
Det gör så ont.
Jag är så rädd.
Assistent Pearce. Jag heter Charles Ambrose.
Ring din chef och säg att du såg mig. Det gör under för din karriär.
Centralen? Pearce här.
Och nu behöver frälsaren frälsas.
Clancy vill inte att du svarar på det samtalet, agent Cowles.
Sloman.
Han vill inte att du är där när det sker. Men det är du.
Du svarar. Du är där. Du rår inte för det.
En polisman såg nyss en Charles Ambrose på Ashland Station.
Vart ska du? Kom tillbaka!
Vi ses snart.
Och här är du nu.
- Välkommen. - Tack.
Precis som jag har sett det i alla år. Du, jag, tåget.
Du har sett och hört det, va? Dag efter dag, månad efter månad.
Förutom att nåt inte stämmer.
Han är beväpnad!
Det är agent Cowles. Mördaren går in på Ashland Station.
Vi har radiokontakt med tågföraren. Vi ska vänta på nästa station.
Han får stanna tåget där. Sen skjuter vi honom. Håll dig borta.
- Jag håller mig inte borta. - Vi har kontroll. Kom inte hit!
Fan!
Vi är förbundna. Samma djur.
Nej, jag är ingen mördare.
- Vi tar det om sju minuter. - Sju minuter?
- Då ska du döda nån. - Vem då?
Mig.
Gå, gå, gå! Vänster!
Kom igen! Gå, gå! Rakt fram!
Kom igen! Gå, gå, gå!
Tåget kommer om fem minuter! Kom igen, kör!
Jag är döende, John. Jag kan inte fortsätta mitt värv.
Jag behöver nån som tar över.
Nån som kan se smärtan, lidandet, sjukdomen.
Det finns ett skäl till att skjuta mig som du inte ser. Koncentrera dig!
John. John.
Där kom det. Tack.
Agent Cowles. Du har blivit så förtjust i henne.
Nästan som att få tillbaka din dotter, va?
Jag förstår inte. Hon stämmer inte med din profil. Hon är inte sjuk.
- Varför skulle du döda henne? - Du har rätt, hon är helt frisk.
Det är det fina med det. Du ska stoppa mig först.
Ja, med en kula. Precis här. Efter det finns det ingen återvändo.
Nej, jag beklagar, min vän. Leken slutar här och nu.
Fyra skyttar! Tre lågt, en högt!
Tåget kommer om 60 sekunder. Kom igen, gå!
FBI! FBI! Släpp fram mig!
Titta på mig, John. Ser det här bekant ut?
Ser du nu?
Alla dina syner blir verkliga.
- 50 sekunder. Ser du honom? - Ja.
- Kan du skjuta? - Ja.
Hon kommer precis i rätt tid.
- Skjut! - Fan, jag tappade honom!
Skjut!
- Målet är skymt. - Vi har inget mål!
- Säg hej till ditt öde, John. - Jag kommer in nu!
Jag ser honom.
Eld!
Eld upphör!
Jag sa att du skulle döda mig.
Klart att skjuta! Eld!
- John. - Du är okej.
Du är okej.
- Hej. - Hej.
- Hur mår du? - Doktorn sa att operationen gick bra.
- Bra. - Han sa att kulan gick rakt igenom.
Jag hoppades få se dig på FBI igen. Som Joe sa: vi var ett kanonteam.
- Nej, jag vill leva ett lugnt liv. - Ja.
Joe hade varit stolt över dig.
Gråt inte. Du är en bra tjej.
Det var givande att jobba med dig, John.
- Vi ses. - Visst.
- Var rädd om dig. - Jag lovar.
Jo, just det... Jag glömde nästan.
Kan du hjälpa mig med det här? Se till att hon får det.
Jag fixar det.
Joe.
- Hej, Elizabeth. - Hej, John.
Du är så vacker.
Jag läste ditt brev. Flera gånger.
- Det skiljer sig från de andra. - Hur då?
- Det är bara om det förflutna. - Jaså?
Ja, jag tänker på Emma varenda dag.
Kom här.
Det är okej.
Det gör ont.
- Jag är rädd. - Jag vet.
Jag är så rädd.
Det gör ont.
Bara släpp taget.
Ibland är de största kärleks- gärningarna svårast att utföra.
Vi kan väl gå en sväng?
Vi ses snart, John.
Text: Thomas Jansson Scandinavian Text Service 2016.
Ansvarig utgivare: Anders Melin