Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Er du klar? -"Klar" er mellomnavnet mitt.
Hva må vi hanskes med? En gjeng onde neshorn?
Krokodiller? Rabiate ulver? Vi går på!
Jeg advarer deg: Dette er kanskje din største utfordring hittil.
Her blir det dunder og brak!
En introduksjonstime i kung fu.
Kan jeg bruke wuxi-fingergrepet på dem?
Helst ikke.
Husk at hver generasjon lærer opp den neste, Po.
Slik lever kung fu-kunsten videre, gjennom deg, og nå gjennom...
-Disse herlige barna. -Hva?
-Lykke til. -Vent nå litt!
Mester Shifu! Gi deg!
Greit... Kanskje dere kan sette dere ned?
Hallo?
Hei, kom til til ro.
Greit.
Få halestumpene deres ned i bakken!
Dragekrigeren!
Ja. Takk for det.
Skal vi lære kule kung fu-trinn?
-Ja. -Ja!
Nå kan vi begynne å denge folk!
Vent nå litt. Det å denge folk er bare en liten del av kung fu.
En råkul, men liten del.
Kung fu handler om ens beste jeg.
Å bli den beste man kan være. Det er hva det handler om, kaniner.
Jeg vil lære Tigress-stilen.
Skal vi ikke slåss?
-Jo, som De fantastiske fem? -Ja!
De fantastiske fem? De er kule, ikke sant?
Det var riktignok ikke slåssing som gjorde dem helt rå.
Nei, de måtte finne ut av hemmelighetene om kung fu
før de ble fenomenale.
-Hvilke hemmeligheter? -Få høre!
Jeg bør ikke si noe.
Det er jo hemmelig. Topphemmelig.
-Vær så snill? -Få høre, da. Vær så snill?
Greit, men ikke si til noen at jeg fortalte dere det. Da nekter jeg for det.
Da sier jeg: "Hva? Jeg røpet ingenting." Greit?
Selv da mester Mantis bare var et knøttlite insekt, var han rask.
Lynrask!
-Når noen trengte hjelp... -Hjelp!
...var han på stedet.
Ta ham!
Han var hele dalens helt,
men han hadde ett lite problem.
Kelner, jeg sulter ihjel her borte!
Han var skikkelig utålmodig.
Hvorfor tar det så lang tid?
Omgivelsene beveget seg for sakte for Mantis.
-Han var for rask for omverdenen. -Få den der!
En dag skapte det problemer for ham.
En gjeng krokodiller stjal hele landsbyens...
-Opptenningsved. -Ulljakker.
Hvis vi ikke får dem igjen, kommer vi til å...
Se umoderne ut?
Fryse ihjel!
Akkurat som jeg trodde. Hvor ble det av de skjellete slynglene?
-De dro-- -Vestover!
-Nei, østover! -Å, kan du...
-Mot-- -Åsen!
Nei!
-Mot øya til-- -Neshornene?
-Krokodillebanden! -Krokodillebanden? Østover? Ulljakker!
Jeg visste det! Jeg trenger en båt.
-Du må være veldig-- -Rask.
-Forsiktig. Ta med deg-- -Matpakke?
-Dette kartet. -Ingen kart!
-Mantis, de-- -Får seg snart en overraskelse.
Feller! De er kjent for å sette opp feller.
Ei felle! Hvorfor var det ingen som advarte meg?
Oi, det er visst den verdenskjente Mantis.
Du var visst så rask at du glemte å se etter feller.
Slipp meg ut, så skal jeg vise dere hvor raskt jeg kan få dere til å gråte.
Vi lar deg sitte der, så ser vi hvor raskt du blir gammel!
Samme hvor hardt han prøvde, klarte ikke Mantis å rømme.
Samme hvor hardt jeg prøver, klarer jeg ikke å rømme.
Han kunne ikke gjøre annet enn å vente på at noe skulle skje.
Så han ventet. Og ventet.
Og ventet.
Til det skjedde noe overveldende.
For første gang beveget omverdenen seg raskere enn hva Mantis gjorde.
Da han ble tvunget til å vente, gikk Mantis inn i en transe-aktig
og råkul mental tilstand.
Mantis hadde funnet den ene tingen han hadde manglet.
Tålmodighet.
Og en kløktig plan.
Våkne, Mantis! Det er tid for mat.
Hei, dere?
-Så ekkelt. -Jeg tror han er død.
-Rør ved ham. Stikk noe borti ham! -Forsiktig.
Mantis måtte bruke absolutt all sin chi
bare for ikke å begynne å le.
Krokodillene gikk rett på da han brukte sin utrolige
"ligge stille veldig lenge"-teknikk.
Bare vent...
Mantis hadde endelig oppdaget hemmeligheten bak sitt beste jeg.
-Tålmodighetens voldsomme kraft. -Ja.
-Nei, nei... Vent, folkens... -Jeg er Mantis!
-Gi dere. Nei, nei. -Bare vent...
Se, det er "ligge stille veldig lenge"-teknikken.
Dere misforstår poenget. Det handler ikke om å slåss.
Slutt å slåss!
Sitt ned!
Greit. Følg nøye med denne gangen.
Det sies at slangenes klan er etterkommere av de mektige dragene,
og at deres sagnomsuste ild ble til slangenes kraftige gift.
Stormester Viper var klanens aller mektigste.
Ett bitt fra ham kunne felle 15 gorilla-krigere.
Samt en mellomstor krokodille.
Ondskapen selv skalv i hans nærvær,
og fryktet hans røffe og råkule giftig hoggtann-teknikk.
Gleden var stor da stormesterens datter ble født-
-og kunne føre tradisjonen videre.
Endelig en liten kriger som kan videreføre arven etter meg.
Da den lille slangen smilte til faren sin for første gang,
var det som om hele jorda ristet.
Det stemmer. Ingen hoggtenner.
Ingen gift!
Årene gikk.
Vipers far var stadig den eneste som kunne beskytte landsbyen.
Fra slemmingene.
Lille Viper manglet fortsatt hoggtenner.
-Stormesteren var utrøstelig. -Kan jeg hjelpe til?
Nei, lille venn. Det er for farlig for deg.
Lille Viper danset litt for å få faren til å smile.
Det fungerte. Litegrann.
Jeg vet hva dere tenker.
-Når begynner hun å denge folk? -Ja!
Tålmodighet, mine små. Det skjer...
Nå!
Greit, ikke akkurat nå. Snart!
Det var tid for Månefestivalen.
All dansingen for å muntre opp den triste faren
hadde gjort Viper til den beste vimpeldanseren i landsbyen,
men uten hoggtenner turte hun ikke gå på festivalen.
Stormesteren var på vei til suppe-boden, men så...
En gorilla-banditt!
Frykt meg, gamle snok. Denne byen vil snart merke mine kraftige knyttnever.
Ikke hvis jeg beseirer deg med min røffe, råkule
giftig hoggtann-teknikk!
Så bit meg, store tanngard!
Hans giftige hoggtenner var uslåelige!
Hvordan er det mulig?
Min gift-sikre rustning slår dine berømte hoggtenner!
Far!
Viper? Viper!
Viper ante ikke hva hun skulle gjøre,
men hun visste én ting.
Ingen banker opp pappaen min!
En liten slange med en vakker vimpel?
Hva er det? Skal du danse for meg?
Hvis det gjør deg glad, så.
La oss danse!
Jeg trenger ikke bite for å slå fra meg!
Synd at du ikke slår like bra som du snakker.
Min forledende dansing slår din gift-sikre rustning.
Stormesteren stirret forundret på den lille slangen uten gift,
som hadde lært seg å danse for å få faren til å smile.
Det klarte hun.
Den kvelden fant Viper mot,
en kraft som er mye større enn gift.
Hva er det?
Hvorfor er dere så triste? Viper er jo helt rå.
Ja, men hun var så kul. Vi er bare kaniner.
Vi er ikke som Viper.
Nei, dere er ikke det.
Det er hele poenget! Crane var heller ikke kul.
For 20 år siden gikk de beste studentene fra hele Kina
på det berømte Lee Da Kung Fu-akademiet.
Den beste i klassen var Mei Ling.
Hun var helt slående.
Crane var også der.
-Som vaktmester. -Crane!
-Opptaksprøven for nye studenter er snart. -Jaså?
Crane ville så gjerne være blant studentene.
Skolen må gjøres klar.
Han trodde bare at han var for tynn.
Kost i vei, Crane!
Studentene ved akademiet måtte jobbe hardt,
men Crane måtte jobbe hardere.
Crane! Du er jo rå!
-Jeg? -Du bør ta opptaksprøven.
Nei, det ville vært galskap. Nei...
Vel, det får du aldri vite med mindre du prøver.
Om Mei Ling syntes det, burde han kanskje prøve.
Crane begynte å trene til opptaks- prøven hver dag etter jobb.
Dagen for opptaksprøven kom.
Alt som trengtes for å komme inn på skolen, var å hente det lille flagget.
Det var enkelt.
Enkelt, men umulig!
Patetisk. Kan ingen av dere klare det?
-Vent. Det er én som kan. -Hei, alle sammen.
Crane?
Ja, særlig. Med de tynne beina...
De tynne beina mine har ingen kommentert før, nei...
Crane, siden du er her, kan du jo begynne å vaske.
Jeg beklager så mye.
Ikke tenk på det. Dette går helt greit.
Gå i gang, Crane! Det er tenner overalt.
Det går greit. Helt sant.
Skulle jeg bruke ett ord, ville det være "greit". Det går greit.
Crane! Stopp!
Gå forsiktig ut igjen.
Crane rørte seg ikke.
Da følte Crane noe nytt.
Selvtillit!
Han kjente det fra tærne på de tynne beina sine til tuppen av nebbet sitt.
Selv hatten hans var full av selvtillit.
Så dere tror at dere ikke er kule? Dere kan bare drømme om å være så ukule.
Vent, halvparten så kule som... Hvor ukul Crane var.
Skjønner dere hva jeg mener?
Greit. All denne opplæringen gjør meg sulten.
La oss ta lunsjpause.
Vent! Du har ikke fortalt oss alle hemmelighetene.
Har jeg ikke? Det tror jeg nok at jeg har.
Faktisk, Po, så har du ikke det.
Har jeg ikke? Én, to tre...
Nei, dere har rett. Det har jeg helt klart ikke.
Neste leksjon.
Det hele startet for mange år siden, på Bau Gu-barnehjemmet.
Kom, barn!
Hver måned fikk barna der sjansen til å finne en familie.
Det var et gledesfylt sted.
Slik virket det, i hvert fall.
Bau Gu-barnehjemmet hadde en fryktelig hemmelighet.
Et monster!
Et blodtørstig, mektig beist som ingen kunne temme!
En natt brøt det seg ut.
Se!
Monsteret på Bau Gu var ingen ringere enn...
Tigress.
Jeg vil bare leke.
Hun var ikke som de andre pelskledde kaninene eller søte andungene.
Vent!
Stakkars Tigress ante ikke hvor sterk hun var.
Ingen vil komme hit for å adoptere, fordi de er redde for henne.
Hun er et monster.
Barnehjemmet trengte hjelp.
Tigress?
Jeg heter Shifu, og jeg er--
Redd?
-Nei. -Det burde du være.
Jeg er Tigress. Monsteret Tigress!
-Et monster ingen vil ha. -Du er ikke noe monster.
Du er bare ei lita jente.
Skal vi leke?
Du må lære å tøyle styrken din.
Slik begynte opplæringen.
Denne leken krever disiplin, presisjon,
en stø hånd og et stødig hjerte.
Konsentrer deg. Om igjen.
Tigress gjorde sitt beste,
men hun kunne fortsatt ikke styre sinnet sitt.
Om igjen.
Ukene ble til måneder.
Om igjen.
Til en dag...
Hun hadde klart det.
Hun hadde fullført opplæringen.
Bau Gu-barnehjemmet ble nok en gang det mest gledesfylte stedet i Kina.
For Tigress var det én prøve som gjensto.
Kunne hun finne en familie?
For en nedtur.
Kom, kjære. Det skjer nok neste gang.
Alle de voksne var fortsatt redde for henne.
Alle unntatt én.
-Shifu! -Kom. La oss gå hjem.
-Så dere synes det var morsomt? -Ja.
Det er lettere å le av noen enn at noen ler av dere, eller hva?
La meg fortelle dere om Monkey.
Med tre ord:
L-E-I, lei.
Det er vel egentlig ett ord. Tre bokstaver.
Ikke lei som i å kjede seg, nei.
Monkey var lei på den måten
at han ikke var særlig snill.
Hei, se hit!
Dust!
Folk i landsbyen hadde fått nok.
De la en plan.
Dra din vei!
Greit, det var ingen kjempegod plan.
I stedet for å be ham om å dra,
bestemte de seg for å presse ham til det.
Samme hvem de pusset på ham...
Ingen kunne hamle opp med Monkey.
Monkey kunne, bokstavelig talt, ta hvem som helst med buksene nede.
Nesten hvem som helst.
Du må dra, Monkey.
Ja, da. Slår du meg, så drar jeg.
Hvis ikke, er det du som må dra.
Uten bukser.
Oogway hadde ikke på seg bukser.
Vi får se, da.
Hva har du tenkt å gjøre nå?
Du reddet meg. Hvorfor det?
Du har vist at du har store ferdigheter,
men jeg føler også at du bærer på stor smerte.
Du vinner. Jeg drar min vei.
Bli her. Bruk ferdighetene dine i det godes tjeneste, unge kriger.
Finn den ene tingen du selv har savnet så lenge.
Bukser?
Omtanke.
Takk, mester.
Slik lærte Monkey å behandle andre
slik han selv ville bli behandlet.
Nå var han blitt snill.
Skikkelig snill og god.
Han var riktignok lei også, som i umåte-lei god!
-Ja! -Uten bukser!
Hei, hei... Ta det rolig!
-Shifu! -Ikke så lett, kanskje?
Nei, det er--
Det å lære bort kung fu er en kunst,
og det tar årevis å mestre den.
Ikke vær skuffet om du ikke lyktes.
Få høre. Hva vet du om kung fu?
Det handler om å slåss!
Dessuten må man ha tålmodighet.
-Og mot. -Og disiplin.
Og omtanke.
Det gir selvtillit.
Du kan bare fortsette, mester Po. Jeg har tenkt å meditere.
Godt gjort! Ikke verst på deres første dag i opplæring.
Vent, hva med deg?
-Meg? -Ja!
Få høre om din første dag.
-Fortell! -Kom igjen!
Den var råkul, rett og slett!
Kult.