ANO OUIJA NE SBOHEM
- Moc se mi do toho nechce. - Klid, Laine, je to legrace.
Nejdřív pravidla.
Člověk vůbec nikdy nesmí hrát sám.
Nesmí se hrát na hřbitově. A vždycky se musíš rozloučit.
Nejdřív se deska obkrouží, jednou za každého hráče.
Pak se řekne: „S dobrými úmysly usedáme...“
„...vás, duchové přítomní, voláme.“
Je tu někdo s námi?
ANO
Debbie, nech toho!
Jestli je tu duch,
přes planžetu ho uvidíš.
To je oko na druhou stranu.
Jestli tu někdo s námi je, dej se poznat.
- Co tu děláte? - Vypadni, Sáro!
Klid. Je to jen hra.
SBOHEM
Sbohem.
- Ahoj, Laine. - Deb. Kde jsi?
Tady jsem. Byla jsem tu.
Jen to tenhle týden byl dost zápřah.
Musíš mi říct, co se stalo. A ne že mě zase vypečeš. Přijdeme pozdě na zápas.
Jo.
Víš, já asi nepůjdu.
Aha.
Neodejdu, dokud si s tebou nepromluvím.
Fajn.
Hned jsem venku, chviličku.
Co se děje?
- Nejsi nemocná? - Ne.
Nepohádali jste se s Petem?
- Ne, nic takovýho. - Tak co se stalo?
- Nic. - Debbie, pověz mi to.
Jen se mi dneska nechce ven.
Před sebou nemáme tajnosti, to víš?
Vzpomínáš, jak jsme hrály tu hru, jak se ptáš na budoucnost?
- S tou tabulkou Ouija. - Jo.
Před pár týdny jsem to hrála.
Jen jsem blbla a...
Nevím. Nevím.
- Je to jen hra. - Tys taková byla vždycky.
- Jaká jako? - Úplně a naprosto trhlá.
- Máš pravdu. Jsem na hlavu. - Já na ten basket nemusím.
- Vždycky prohrajeme. Půjdeme dovnitř... - Nechoď.
Naši dorazí co nevidět a já to jen dramatizuju
- a všechno je v pohodě. - Určitě nechceš jít?
Zbylo mi tam jídlo, tak se nadlábnu, ale uvidíme se ráno, určitě.
Tak jo. Mám ti objednat?
Palačinky se vším všudy? Tak jo.
- Scházíš mi. - Ty mně scházíš už teď.
Ne.
- Ahoj, Laine. Promiň, že jdu pozdě. - Mám pro tebe překvapení.
Podívej.
Máš mapu.
To je to místo, jak jsem ti říkal. Je to na pobřeží, daleko od všech.
- Tady se můžeme utábořit. - Jo.
Kdykoliv si sejít na pláž.
- Poprvé mluvíš v množným čísle. - Chci, abys jela se mnou.
Já myslela, že pojedeš s klukama.
Já vím. Pak mi ale došlo, jak moc by se mi stýskalo.
- Budeš surfovat. Co budu dělat já? - Naučím tě to. Pak budeš brázdit vlny.
- To bude nádhera. - Proboha, ne.
Slibuju.
- Hodíš všechno okolo za hlavu. - Chci vidět, jak ti to projde u táty.
To už mám taky vymyšlený. Řeknu mu, že to je školní výlet. S dozorem.
- To zlom vaz. - Umím přesvědčovat.
- Vážně? - Říkali mi to.
- Kdo? - Ty.
- Dennodenně. - Moc hezký. Nechte toho.
- Ahoj. - Ahoj, Iz. Ještě trochu kafča.
- Kde je Debbie? - Asi přijde pozdě.
V kolik dneska vyrážíme na ten mejdan?
- My se asi omluvíme. - Jo. Pustíme si film.
- To nemůžete. - Jo.
Kvůli Laine se na mě vybodneš.
Už jsi velká, Iz. Klidně můžeš jít sólo.
Jo, když tam přijdu sama, to nebude vypadat moc dobře.
Tohle nemá každej.
- Co jako? - Dokonalej vztah jako vy.
Dělá, jako by nebyla ta, co se s každým hned rozchází.
- Jsem prostě vybíravá. - Proboha!
TÁTA: PŘIJEĎ CO NEJDŘÍV DOMŮ.
Co se děje?
- Musím jít. To byl táta. - Tipnu si: že by ségra?
Jo. Všude dělá zmatky. Omlouvám se.
- Co se děje? - Je mi to tak líto.
Nona tě přišla povzbudit.
Posaď se, Laine. Musíme si promluvit.
- Nechci si sedat. Prostě mi to řekni! - Laine, posaď se.
- Nechci! Ať mi někdo poví, co se děje! - Jde o Debbie.
Můžu s tebou mluvit, Nono?
Nemůžu dovnitř. To snad není pravda. Měla by tu být.
Ona tu je.
Je tady.
Tady.
- Já to prostě nechápu. - To nikdo z nás.
Řekla mi, že se ráno zas uvidíme. Proč by to říkala, kdyby se chtěla...
To už se nedozvíme.
Kdyby si tak o tom s náma promluvila.
Vím, co řekne policie, nevěřím ale, že by mohla...
Našla ji Carol. Je to prostě hrůza.
Sbalili se a budou u mě.
V tomhle domě už nebudou spát.
Pete.
Laine.
- Je mi to moc líto. - Mně je to taky líto.
Přinesl jsem kytky.
- Tyhle Debbie měla ráda. - Jsou fakt hezký.
- Nemám je dát do vody? - Ne.
Najdu její mámu. Měla by je dostat ona.
Laine.
- Tys pro ni znamenala všechno. - Paní G.
Je mi to líto.
- Jen jsem chtěla být v jejím pokoji. - To nic.
Kolik hodin jste tu strávily spolu.
A v páté třídě jste si už vybíraly vysokou.
Kreslívala,
jak to bude vypadat na koleji.
Všechno bylo fialový.
Jo, to si pamatuju.
Její fialové období.
Děkuju, že nám pohlídáš dům, co budeme pryč.
Nevím, kdy se vrátíme.
Na.
Tohle jsem ti posbírala.
Chtěla by, abys to dostala ty.
Abys na ni měla památku.
To jsou ty pravý!
Zavrť zadkem!
Vidíš? Dobrý jsou!
Trochu to ztište, dámy. Máme tu i jiné zákaznice.
Byly jsme mnohem hustší, než se z toho zdá.
Pete říká: „Jak v tom budeš tancovat?“
- Moje holky! - Jsem ráda, že je mám.
- Musím tě vidět. - Já budu brečet!
Moje holky! To koukám!
- Chce to trochu povytáhnout... - Proč mi pořád povytahuješ šaty?
Kdybys v sobě cítila náklonnost, kterou bys projevila ke svému příteli...
- Podle tebe necítím náklonnost? - Teď vážně nevím.
Za to mě budeš milovat.
Proč?
Vážně, Sáro? Po všem, co se dneska stalo, musíš dělat tohle?
- Co jako? - Vytratit se ven.
Pořád všechno ztěžuješ.
Jen jsem chtěla vypadnout a zapomenout na ten podělanej den.
Je mi líto, ale nikam nepůjdeš.
Máma tu není. Už nějakou dobu.
Nemusíš si na ni hrát.
- Ty mě nemáš co neustále kontrolovat. - Kéž by to tak bylo.
Tak se tolik nestarej. Je to tak snazší.
Tady máš potvrzení letu, tati.
Vrátím se, hned jak mi potvrdí povolení. Může to ale pár dnů zabrat.
- Kdyby něco, zavolej Noně. - Já to zvládnu, tati. Neboj. Ahoj.
- Dobře doleť. - Až tam dorazím, napíšu ti.
Za půl hodiny je škola. Jak dlouho to bude trvat?
Paní G. chtěla jen pár věcí. Tak dvě minuty.
To jo.
Můžeš to obejít a zkontrolovat zakrytí bazénu?
Jo, jasně.
Haló?
- Ahoj. - Proboha.
To jsem já. Už jdeš?
- Neslyšela jsem tě přijít. - Co je to?
S tím jsme si s Debbie před lety hrály.
- Z legrace? - Dělaly jsme, že je to doopravdy.
Ptaly jsme se třeba: „Mám tajného ctitele?“ „Zůstaneme napořád kamarádky?“
- Takový věci. - A jedna z vás tím posunovala?
Ano.
Netušila jsem, že ji má.
Kladu si tolik otázek.
Kdybych zůstala. Kdybych tu byla. Kdybych ji neopustila...
Laine, ty za to nemůžeš.
Nevíš, kdy s někým budeš mluvit naposledy.
Ani jsem se nerozloučila.
Já vím.
SBOHEM
Pete.
- Ahoj. - Ahoj.
Můžeš si povídat?
- Jo, jasně. - Tak jo.
Nestihla jsem za tebou zaskočit. Máš se dobře?
Asi jo.
Nedokážu vymazat její vzkazy. Pouštím si je a je to, jako by tu byla.
Nechávala mi vzkazy, plánovala.
Než Debbie umřela, nevšiml sis, že se s ní něco děje?
Co jako?
Že se chová jinak.
- Jo, něco ji znepokojovalo. - Neřekla někdy co?
Přišlo to zničehonic. Nevím, o co šlo. Na mý textovky nereagovala.
Říkal jsem si, jestli se se mnou nechce rozejít.
Zkusil jsem si s ní promluvit u ní doma. Ani mě nechtěla pustit dál.
Mně udělala totéž.
- Proč se mě na to všechno vyptáváš? - Ještě na ni nechci zapomenout.
Ani já ne.
Když jsem v tom domě, je to divnej pocit.
- Stýská se ti po Debbie. Nám taky. - Ne, to je něco jinýho.
- Nedá se to vysvětlit. Jako že tam je. - Laine, všichni jsou ještě v šoku, víš?
Ale jaks mi tuhle říkala, že se cítíš vinná, takhle se trápit nemusíš.
Nemyslíte, že i když někdo, koho máte rádi, umřel, musí se s ním dát mluvit?
Ale to nejde. Ona už není.
- Tabulka. Copak není právě k tomu? - Včera jsi říkala, že to je hra.
Když si zahrajeme a nic se nestane, nebudu už to vytahovat.
Chci to ale zkusit. Pustíte se do toho se mnou?
Sáro?
Jdu ven. Na hodinku.
Sáro!
Jo?
- Jdu ven. Za chvíli jsem zpátky. - Za hodinku. V poho. Jasný.
Padej odsud!
- Co blbneš, Laine? - Asi minutku jsem ti fakt trochu věřila.
- Chodíme spolu. Co je na tom? - Seš děcko a on je na tebe moc starej!
Takže půjdeš se mnou.
- Nikam nepůjdu. - Vem si věci. Budu v autě.
Nechci bejt v tomhle domě. Je to tu divný.
Tady Debbie umřela. Musíme to hrát tady.
Nebojte.
Jsme spolu.
Kde to provedeme?
Tamhle.
Dojdu pro tu tabulku.
Copak se dá s někým mluvit prostřednictvím hry?
„Čau, slyšíš mě?“
„Je tu slabej signál, jen jedna čárka.“
Tvoje sestra to tak chce. Tak zmlkni a funguj.
- Propána! Pete. - To nic.
- Slyšel jsem vás přijít předem. - Kruci, co tu děláš?
Mám odzadu klíče. Chodím sem takhle furt.
- Tak pojďte hrát. - Moment. Nejdřív pár pravidel.
Člověk to nesmí hrát na hřbitově a ani sám
a vždycky se musí rozloučit.
Už můžeme hrát?
Sice na to asi ani nevěřím,
- ale dotýkat se mi toho nechce. - Vždyť to prodávají v hračkářství.
Obkroužit desku
za každýho z nás jednou.
A pak se řekne:
„S dobrými úmysly usedáme.“
„Vás, duchové přítomní, voláme.“
Je-li tu někdo přítomen, dej se, prosím, poznat.
Je mezi námi někdo přítomen?
To je fór. No tak, kdo z vás to dělá?
ANO
- Sáro, nech toho! - Já ji nestrkám.
Chceš nám něco říct?
Ahoj...
Je to: „Ahoj, příteli.“
Ahoj, příteli.
Když jsem tu včera byla, byls to ty?
ANO
Kdo je to?
Debbie.
- Jestli to předstíráš, je to hnusný. - Já to nedělám, přísahám.
- Mě to děsí. Už toho nechme. - Je mi líto. Dej ruku zpátky, prosím.
Debbie,
mohla jsem s tím něco dělat?
Mohli jsme ti nějak pomoct?
Nechceš nám říct,
proč sis to udělala, jestli sis to udělala...
Vážně sis to udělala ty?
Lidi,
klid, je to starej barák.
Laine, pokračuj.
- Debbie, stýská se mi. - Mně se taky stýská.
Nám všem.
Jestli nás slyšíš,
chtěli jsme se jen rozloučit.
SBOHEM
Laine!
Izo, to není doopravdy.
Je to jen hra.
Jsou to všechny světla. Vypadly.
Na rovinu, to tys hejbal tou planžetou?
Ne.
- Ty? - Ne.
Vůbec.
Dost možná to byla Laine.
Třeba to fakt potřebovala.
Možná ani nevěděla, že to dělá.
To Debbie? Ta to udělala?
- Kam jdeš? - Vteřinku.
- Debbie, jsi to ty? - Nech toho, Laine. To není ona.
Co když jo? Co když se mi snaží něco říct?
Proboha!
- Jsi v pořádku? - Co to bylo?
Uviděl jsem odraz v zrcadle, a pak do mě někdo zezadu strčil.
Nemůžeme už odejít, prosím?
Pojď.
- Proč si to bereš domů? - Byla její. Chci ji mít.
- Co je? - Jen že musíš věřit, že to byla Debbie.
Byls tam. Bylo to divný, co?
Jo, bylo to divný. Nevím ale, jestli to něco znamená.
Ale co když je to ona? Co když mi chce něco říct?
Chtělas, abychom si zahráli. Teď už toho můžeme nechat.
Laine, už ses s ní rozloučila.
Vím, že poznáš, až na to budeš mít, ale už by ses přes to mohla přenést.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
- V noci jsem nemohla spát. - Nemusíme se o tom bavit.
Měla jsem divný sny. Myslím na ni, jak byla v tom domě.
Vím, žes tam nechtěla být.
Udělalas to kvůli mně, za to ti děkuju.
Máš to u mě.
Zapomeneme na to všechno, jo?
- Jo. - Tak jo.
- Nono, co to děláš? - Od toho máš dát ruce pryč.
Že tys to použila?
Jenom jednou.
Slib mi, Laine, že nebudeš hledat odpovědi u mrtvých.
- Tu tabulku zahoď. - Jo, zahodím. Slibuju, Nono.
Kdo je to?
AHOJ, PŘÍTELI
- Dobrou noc, Hanku. Nashle zítra. - Vyhodíš cestou odpadky?
Děkuju.
SLEVA NA NÁBYTEK
AHOJ, PŘÍTELI
Ahoj, Isabelle.
Kde?
Ne, vůbec to nezní bláznivě.
Odvezu tě. Budu tam za pár minut.
AHOJ, PŘÍTELI
Ta sdělení z tabulky nejsou nic jiného než naše podvědomí.
Říká se tomu ideomotorický efekt. Nevědomě zafungují motorické svaly,
a planžeta se tak pohybuje.
Říkáme si prostě to, čemu chceme věřit.
Sáro?
- Tos byla ty? - Ne, já myslela, že ty.
Tati, jsi doma?
Tati!
Běž!
- Máš mobil? - Ne.
- Ne? - Je venku.
Tak buď tiše, buď tiše.
Sáro, drž se vzadu.
AHOJ, PŘÍTELI
Když jsem Isabellu včera odvážel, celá se třásla. Ráno jsem jí zavolal.
Nechce ani vyjít z domu.
Já to taky viděl.
„Ahoj, příteli.“ Vyrytý u mě do stolu.
Viděli jsme to všichni?
- Debbie nás chce oslovit. - Co může chtít?
Jestli to chceme vědět, musíme se jí zeptat.
Asi bysme to měli odříkat spolu.
S dobrými úmysly usedáme.
Vás, duchové přítomní, voláme.
Jestli tu s námi někdo je, ať se dá poznat.
Debbie, jsme tu kvůli tobě. Dostali jsme tvé vzkazy. Jsme tu.
Ukážeš nám znamení?
Jsi tu?
Pojďte...
Nezabila ses, že ne?
NE
- Já to tušil. - Debbie, kdyžs to nebyla ty, kdo tedy?
Někdo ti ublížil?
ANO
Kdo to byl? Kdo ti ublížil?
Debbie, proč nám neodpovídáš?
Mám dotaz.
Na naše první skutečný rande, kde nikdo jinej nebyl.
Všem jsme řekli, že jdeme na pouť. Kam jsme ale šli doopravdy?
Šli jsme na tu vyhlídku.
Na to místo v kaňonu.
Vzpomínáš si na to?
Na to, co jsem ti říkal?
ANO
- To není Debbie. - Jak to myslíš?
Nikdy jsem ji tam nevzal.
Ani jednou.
Jsi to ty, Debbie?
NE
Tak kdo to je?
„D.“
„Z.“
S tebou jsme mluvili i minule?
ANO
Mluvili jsme někdy s Debbie?
NE
Laine, můžeme přestat.
Když si Debbie hrála s tabulkou, spojila se s tebou?
ANO
D. Z., kde jsi?
Ta židle.
Já nic nevidím.
Asi bysme měli vypadnout...
„Utečte?“
- „Jde sem.“ - Kdo sem jde?
„Matka.“
- Sáro, počkej! - Co se tu stalo, Laine?
To je jedno, už to hrát nebudeme. Platí?
- Končíme s tabulkou i se vším. - Debbie hrála, a teď je mrtvá.
Co když jsme udělali stejnou chybu? Co když jsme porušili nějaký pravidlo?
Hele...
Hele... Už je s tím konec.
Akce „Čistý dům“.
Musím uklidit
na půdě!
Ach jo.
Tak jo. Půda je hotová. Snažila jsem se.
Nebudu lhát, sranda to nebyla.
Něco jsem ale našla.
Krom spousty krámů po předchozích majitelích.
To je hustý, co?
- Pasujou k sobě. - Našla ji u sebe doma.
Líbí se ti, co jsem našla?
Ano. Budu zas uklízet půdu?
Ne.
Odpověz. Čekám.
„R.“
Hrála sama?
„A-H-O-J-P-R-I-T-E-L-I.“
„Ahoj, příteli.“
Jak víte, v posledních týdnech nás postihla těžká rána.
Nejdřív Debbie a teď Isabelle.
Chtěl jsem si s každým z vás promluvit, abych se ujistil, že vy jste v pořádku.
Když člověk ztratí někoho blízkého, vždy se najde pomoc. Máme o vás starost.
No,
zde jsou užitečné informace o tom,
jak se vyrovnat se ztrátou a překonat ji.
Vůbec nevíte, o čem mluvíte.
- Laine, chceme vám jen pomoct. - To nemůžete.
Ani nevím, kdo by mohl.
Trevore,
musíme si promluvit. Všichni.
- Hráli jsme a Isabelle je teď mrtvá. - Já vím, a nikdy si to neodpustím.
Ta věc nás pronásleduje.
Všude, kam jdeme, pozoruje všechno, co děláme.
Jde to po nás po všech. Kdo bude další?
Hele...
- Předtím, jak Trevor... - Měl pravdu.
Já tě potřebuju.
Už jsme jen my.
- Co nám ten duch chce udělat? - Má vztek.
Jak si Debbie hrála, probudila něco u sebe v domě.
Prosím tě, Pete, musíš mi pomoct.
Tam to, myslím, Debbie našla.
Laine, jsi v pořádku?
- Laine! - Už jdu!
Pete.
Pete, vem to.
Je to těžký.
Laine!
To je ta rodina.
Jsou nějak dál spojený s domem.
Podle těch fotek je to tak konec čtyřicátých, začátek padesátých let.
Nedají se sehnat nějaký údaje? Třeba v katastru nebo tak?
Můžu to zkusit.
Musíme zjistit, co jsou zač.
ARCHIV ČLÁNKŮ, POHŘEŠOVANÁ DÍVKA, WOOLRICH DRIVE
ARCHIV ZPRÁV 1950 POHŘEŠOVANÁ DÍVKA SE DOSUD NENAŠLA
POLICIE POHŘEŠOVANOU DÁL HLEDÁ
Laine, na tohle se pojď podívat.
Našel jsem starej článek.
Doris Zanderová.
D. Z. To je ona.
Pete, poslouchej. Doris Zanderová bydlela v Debbiině domě s matkou.
D. Z. byla pohřešovaná. Nikdy ji nenašli.
Z jejího zmizení podezírali matku.
Kdo je ta druhá holka na fotkách?
Doris měla sestru.
A ta možná ještě žije.
PŘEDÁNA K ÚSTAVNÍMU POZOROVÁNÍ
Co byste potřebovala?
Přišla jsem na návštěvní hodiny.
PSYCHIATRICKÁ LÉČEBNA
Děkuju.
Říkali, že mě přišla navštívit neteř. Žádnou neteř nemám.
Jmenuju se Laine. Chci se zeptat na vaši sestru Doris.
Doris.
Moje nejlepší kamarádka Debbie bydlela ve vašem starém domě.
Už není naživu.
Bude to znít divně,
ale asi vím proč.
Podle mě v tom domě něco je.
Nepřekvapilo by mě, kdyby tam toho bylo víc.
Našla jsem fotky vás a vaší sestry.
Našla jste fotky? Našla jste naše rodinné fotky?
Jo, můžu vám je přinést nebo poslat.
Přineste je, prosím.
Sestřinu tvář jsem neviděla
už hodně dlouho.
Aspoň ne její skutečnou tvář.
Myslím, že jsem ji viděla. S kamarády. A rty měla...
sešité k sobě.
To jí udělala matka.
Má matka byla médium.
A že cvičení dělá mistra, byla skutečně dobrá, tedy podle úhlu pohledu.
Pořádala seance, používala spiritistické tabulky... Cokoliv.
Trochu nezodpovědně.
Doris matku milovala. Chtěla jí pomoct.
Všechno ji to okouzlovalo.
A jak se ty seance rozrůstaly a matka si skutečně vybudovala spojení,
potřebovala prostředek.
- Prostředek, který by jim dal hlas. - Komu?
Těm duchům.
Využila Doris.
A pak se s matkou něco stalo. Jak lovila mrtvé
a žila v těch temnotách, něco náhle povolilo.
Nedokázala to vypnout. Nedokázala přerušit spojení.
Oni matku pohltili.
Byla šílená.
Proto to Doris udělala.
Sešila rty.
Aby už nemluvily.
A pak se Doris ztratila?
Ztratila.
- Nikdy neodešla z domu, že ne? - Neodešla.
Matka nebyla při smyslech.
Zabila Doris.
A já potom udělala, co bylo třeba, abych matku zastavila.
Proto jsem tu.
To ale neznamená, že matka už není.
- Jak jste ji viděla? - Co?
Říkala jste, že jste ji viděla.
Že měla sešité rty. Jak jste ji viděla? Nemohla jste ji vidět. Ledaže by...
Chci jen zabránit tomu, co se děje. Umírají mi kamarádi.
Ne, otevřela jste cestu.
Navázala jste spojení. Čím?
- Asi spiritistickou tabulkou. - Jo.
Hrála jste na hřbitově a ona se teď probrala.
Obě. I matka.
- A jestli jste je viděla... - Jen přes planžetu.
To nebude dlouho trvat. Nabírají na síle.
Spojující body. Ve vašem případě to tělo a planžeta.
To mezi nimi je spojení.
Energie narůstá
a těžko ji zastavíte.
Matka mívala tajný pokoj.
Po Doris ho uzavřela, dole ve sklepě.
Nechoďte tam sama. Matka vám v tom bude chtít zabránit.
- Co mám udělat? - Musíte jí přestříhat ty stehy na puse.
A jestli to vyjde,
musíte se modlit, aby Doris matku zvládla.
Má to být někde tady.
Vem tohle, Pete.
To je šílený, Laine.
Měli bysme jít pryč. Tady nemáme co dělat.
Co je?
Ten stín.
Trevore!
Pete! Trevore!
Laine!
Pokračuj!
Sáro, potřebuju pomoct.
Laine!
Zůstaň tam. Našla jsem ji.
Ne, ne, teď ne.
Nech toho. No tak!
No tak.
Ne!
- Jste celý? - Jo.
Kde je Laine?
Pro naše budoucí já...
Doufám, že se na to pak podíváme, a...
- Vypadá to dobře. - Mám velký prsa.
Otoč se. Jak to vypadá vzadu?
Počkej, podívám se.
- Vy jste tak nádherný! - Já vím.
- Děkuju. - Moje holčičky. Mí andílci.
Scházíš mi, Debbie. Neustále.
Debbie?
TREVOR: HNED MI ZAVOLEJ. PETOVI SE NĚCO STALO.
Slečno Zanderová.
- Má vytrvalá neteřinka. - Udělala jsem všechno, co jste řekla.
Našli jsme tělo, přestříhala jsem stehy, zahnala matku. Ale nepomohlo to. Proč ne?
Matka se musela vrátit, protože můj kamarád Pete je mrtvý.
Je volná.
Vy jste mi lhala.
Matka nám nechtěla ublížit. Chtěla nás zastavit.
Ta zlá nebyla vaše matka.
Řekla jsem jí, že jí pomůžu.
Taky jsem slyšela ty hlasy. Říkají vám
ty nejbáječnější děsivé věci.
Taky je uslyšíš,
holčičko.
Uslyšíš je už brzo,
protože si přijde i pro tebe.
- Já jí to říkala... - Slečno Zanderová.
Na mě bude hodná.
Ví, že jsem jí chtěla pomoct, a teď na mě bude hodná.
Ona své sliby dodrží!
Ne! Ne!
Musíte to spojení přerušit, jinak se to k vám bude vracet.
- Spálím tu tabulku. - To nebude stačit.
Takhle silný duch ji zase přinese.
Když už se s duchem naváže spojení, těžko se přeruší. Tabulka je jen cesta.
Spojení musíte utnout na obou stranách.
- Jak? - Jste spojené přes tu tabulku
a přes mrtvolu té dívky.
Duch přežívá v nich obou, proto musíte zničit obojí.
- Zničit tu mrtvolu? - A tu tabulku. A musíte si pospíšit.
Zavolám Trevorovi.
Děkuju.
- Trevore. - Sáro?
Jsme tady vzadu.
Počkej!
Sáro?
Laine!
Trevor už tu je.
Trevore!
Kde je?
Trevore?
Ne!
Co budeme dělat, Laine?
Laine!
Běž pro tu tabulku.
- Potřebujeme i tu mrtvolu. - Spálíme ten krám...
- Laine! - Sáro!
Sáro!
Hej!
S dobrými úmysly usedáme. Vás, duchové přítomní, voláme.
Doris, hraju sama! Musíš hrát!
Ahoj.
- Už je ti líp? - Jo, asi jo.
Jen se mi po nich stýská.
Neustále.
Jo, mně taky.
Člověk se asi nikdy nemá chuť loučit a možná je to tak dobře.
Možná se ani rozloučit nedá.
Jako doopravdy.
Pořád myslím na ten večer.
Na tu ubohou holku.
Bylo v ní tolik zlých duchů.
Kam se asi poděli?
ANO
NE
SBOHEM
ANO
SBOHEM
PODLE DESKOVÉ HRY OUIJA OD HASBRO
Překlad titulků: Petr Zenkl