SRPSKA POSLA BRATE
Hajde, Jeanne?
Robert?
Ćao. Dođi, sedni.
Dobro.
Zašto ti je toliko stalo do pisanja fikcije?
Ne dopada ti se? - Ne.
Žao mi je, ali ja više volim iskren bol.
Pusti to.
Želim da pišem ovaj roman.
Jeanne, romani nisu tvoja jača strana.
Ti pišeš izvrsne biografije.
Tvoje znanje istorije je odlično.
Tvoji vodiči su inventivni.
Ali to nije književnost, obično novinarstvo.
Da? Pa šta?
Dosta mi je. Želim da napišem nešto drugo.
Kad sam bila mala... - To su stara vremena.
Ili promeni temu. To ne uspeva.
Zašto želiš da pišeš baš o detinjstvu?
To me inspiriše. - Mislim da ne.
Ne kažem da je irelevantno,
ali to su izolovane slike.
Heroina je oslikana, ali nema dubine i emocija.
Puno detalja koji nemaju cilj.
Ali, ti detalji su važni.
Želim da opisi budu vrlo precizni. - Znam, Jeanne.
Ali, to je jako hladno.
Ne koristiš se dovoljno svojim uspomenama.
Ja nemam sećanja.
Ne sećam se ničega pre osme godine života.
Žao mi je, nisam znao. Nikada mi to nisi rekla.
Ne razumem... - Tu...
su predmeti i slike. Moja majka mi je puno pričala.
Sećanje se ne sastoji od informacija, već od osećanja ili emocija.
Nisam ih prepoznala i tako sam se zainteresaovala.
Moram da napišem to, moram da otkrijem svoje detinjstvo.
To je nešto što mi nedostaje u životu.
U redu.
Hvala.
Jeanne?
Dobro si?
Da... da.
Nadia? - Jednu.
Za mene tri.
Nadia, na redu si.
Hiljadu.
Da vidim.
Stavljam hiljadu, i podižem za još tri.
Podudaranje.
Plus hiljadu. - Sledeću pauziram.
Hajde, deco.
pokupite crteže, olovke i idemo.
Jeanne?
Nadia, da li igraš?
Čekaj, dragi, dolazim. Sad sam završila igru.
Ne zanima ga? - Ne.
Zašto?
Previše opisa, imena, činjenica i detalja.
Kojih detalja? - Šta god.
Pusti me da čitam i znaćeš moje mišljenje.
Ne, ne još.
U maju će autobiografija biti gotova?
Pročitala sam deci priče o Jeanne.
Mama, to je bilo pre 30 godina.
To je bio tvoj otac i tvoj brat?
Oni su fini?
Ne brini, srce moje.
Nadia, ideš?
Dođite da večerate sa mnom? - Ne volim da gledam svoje nastupe.
Ne sviđaju mi se tvoji prijatelji.
Ićićemo na drugo mesto. - Ne.
Umorna sam.
Uvezuješ kosu? Izgleda lepše bez toga.
Doviđenja, moje blago. - Zbogom, bako.
Nazvaću večeras.
Dolazim.
Robert je kreten. Tvoja knjiga je odlična.
Otkazao sam večeru, imaćemo više vremena.
Ne zanima me, mrzim to. Nemoj.
Ovo je za našu upotrebu i imaćemo zabavu za decu.
U tom slučaju...
Osmeh, mila.
Prokletstvo!
Jedan dečak u školi se boji jabuka.
Čudno.
Dosta. Jedite.
Pročitali ste njegovu knjigu? - Ne, samo ćemo je prelistati.
Nekada sam imala mnogo više mašte, zar ne?
To je staro.
Inspiriši se sada.
To kaže i moja mama. - Pa možda to i nije dobra ideja.
Pogledajte me. Snimiću vaš razgovor.
Jesi li siguran? To je naša privatnost.
Samo 5 minuta.
Jeremie, njegova sestra.
Pazi na sto! Nemoj da se udariš!
Opet? Stani!
Glupo je.
Šta je to? Da li sam umorna ili šta?
Sto je postavljen drugačije. Paralelno s prozorom.
Kao i obično.
Premestili ste sto.
Zašto ste premestili sto?
Sto je ovakav od kada smo se uselili.
Meni je svejedno, ako se vrati na svoje mesto.
Lea.
Šta radiš?
Kakva je ovo budalaština?
Šta vam ovi pokreti znače?
Ja ne vidim.
Smešni ste.
Šta je to? Za mene je?
Ne.
Tvoj novi film?
Prestani, ne volim to.
Može, ali samo ako imam pravo na malu nagradu.
Pripremiću ti toplu čokoladu.
Ćao.
Nismo hteli da te budimo.
Niste vratili sto? - Na koje mesto?
Nemoj ponovno da počinješ.
Takođe sam rekla, kako da stvari stoje u kuhinji.
Gde je med?
Upozoravam vas, sve da se vrati na svoje mesto.
Nadam se da ste dobro upamtili, neću nešto satima da tražim.
Niko nije dotakao ništa. Ustala si na levu nogu?
Možeš li proveriti moju "stvar"?
Mislim da sam ga stavio na pravo mesto.
Smešan si.
Jeremie, skini ruke sa stola!
Jedi.
Lea, sedi lepo!
Šta će se desiti 27?
Kome je to upućeno?
Tu je neko ispred vas?
Jesi li ti poludela?
Da, naravno. Poludela.
Ne mogu da prođem pored stola!
Smiri se, Jeanne! - Ne.
Vrelo je! - Žao mi je, izvini.
Alo, žao mi je. - Ostavi to!
Nemojte praviti takve face.
Umorna sam.
Umorna sam, u redu?
Hajde, uveži kosu.
To je bio strava rođendan.
Ne mrdaj se, nervozna sam.
Dobro je videti tuđe kuće. Sve je čudno. Osim ako to nije tvoja majka.
Ruke umrsi u kosu i smrdi na jaja.
Sirova ili pržena jaja?
Više na šunku.
Ne slažem se, ali slušam.
Hajde da uradimo nešto
ja ću stvoriti
nešto fiktivno,
da biste dobili dozvolu.
Otićiću u zatvor da ga ubijem.
Trošim vreme, kupce, i živce.
On nije kompetentan.
On traži mene, vas i naćiće nas.
Šta je bilo?
Ništa.
Idi.
Da.
Ćao.
Taj pripravnik će me uništiti. Kunem se da ću ga na kraju udariti.
Želiš piće?
Mala ptičice,
dođi kod mame.
Lea?
Plašiš moje ptice.
Oblači pidžamu. Baka će uskoro doći.
Uradio sam više plakata za dane Woody Allena.
Ne znam koji da odaberem. Hvala. - Možda ovaj.
Šta predstavljaju ove škrabotine?
Šta se dogodilo? Sada ti se ne sviđa stan?
Ne, sve je u redu.
Ovaj sto ti je opsesija?
Ne znam gde je moja ogrlica.
Jeanne! Odgovori mi!
Svuda vidim promene.
Sto i ostale stvari. Svuda.
Čak i vaše oči i lica. Sve se menja.
Sve se menja? Kako to misliš?
Ne znam gde sam, i ne prepoznajem stan.
Prepoznajem neke stvari, nameštaj...
ali to nismo mi.
A ovde na slikama i video snimcima
ne prepoznajem ništa i nikoga. To nije u našem stanu.
To je neka druga porodica.
Napolju je u redu, ali ovde...
Jesi li ozbiljna?
To je ozbiljna stvar, ne prepoznaješ nikoga,
to je problem u glavi.
Možda oštećenje mozga ili tumor. Ne znam.
Tumor?
Prestani da govoriš takve stvari.
Prepoznajem tebe.
Rekla si da nas ne prepoznaješ.
Prepoznajem puno stvari. Nemam tumor.
Možda je nešto sa vidom?
Idi kod oftalmologa. Nazovi svog doktora.
Bojim se.
Možda to nije ozbiljno, nemoj da se brineš.
Bićeš dobro.
Večeras je zabava. Nećemo razgovarati o književnosti.
U redu? - Nećemo.
Dobro veče. - Dobro veče, Teo.
Kako ste? - Vrlo dobro.
Deca su večerala.
Jeanne je u našoj sobi. - Znam, zete.
Nešto za piće?
Nisi me nazvala?
Nisam imala vremena.
Hajde, nemoj se ljutiti.
Hvala.
Ne.
Neću insistirati. Ne razumem, ali u redu.
Previše loš?
Hrana je u frižideru i hvala ti za šal.
Ovo je priča o ženi, koja je svedok zločina.
Čuje pucanj iz pištolja u blizini.
Svi okolo joj pokušavaju pomoći da ne doživi psihološki šok.
Ona vrlo brzo postaje gluva.
Već je dovoljno dobar za mene.
Ne, ovo je priča. - Budi miran.
Po njoj, sve je to povezano. Zločin, detonacija...
No, njen suprug se ničega ne seća, iako je bio sa njom.
Kao da je izbrisao sve iz svoje memorije.
Ona počinje da sumnja u muža i ljude oko njih,
pošto su se čudno ponašali prema njoj.
Njuška, špijunira.
Strahujemo da ne bude ubijena.
A onda shvatamo da se ona ubila na samom početku.
To zvuči vrlo zanimljivo. - To je potpuna glupost.
Sigurna si da nisi zaboravila italijanski koji si učila u školi?
Sećam ga se perfektno. Dobro.
Zadovoljan ili da pričam još malo.
U svakom slučaju, ovo nije istorija filma.
Izvolite.
Ovo je priča o ženi, koja vidi nesreću...
Ovo je sve prilično zbunjujuće.
Videćemo i procenićemo.
Šta to radiš, Jeanne?
Ništa.
Ne znam.
Zašto plačeš?
Šta?
Ne plačem.
Ne razumem.
Nisam tužna.
Čak to nisam ni primetila.
Skrivaš nešto od mene, Jeanne?
Uz izuzetak u vezi tvoje knjige, oči su ti odsutne.
Nikada ne provodiš vreme sa nama.
Čak su i deca primetila.
Rekla su ti?
Zbog knjige ili je nešto drugo?
Želim da znam.
Ne znam.
Ne znam...
Ne znam, ne razumem...
Pokušaću da budem više prisutna.
U redu, dođi u krevet. Već je 3 ujutro.
Jesi li luda? - Oprostite.
Morate biti pažljiviji. - Da, izvinite.
Nemoguće...
Birani broj nije dostupan
Izvolite. - Hvala.
Normalno je da se zaboravi svoj broj, ja ga nikada ne biram.
U redu si? Šta se dogodilo?
Sva se trese.
Imala sam problema s memorijom, ali sad mi je bolje.
Hajde, deca su sama.
Vidimo se sutra. - Ćao.
Šta se događa? - Isto što i svakog drugog dana.
Ti si inače vegetarijanac.
Požuri.
Ajde, ulazi.
Jeremie? Lea?
Deco! - Mi smo u sobi.
Jeremie? Šta radiš?
Mama.
Vruće mi je. Znojava sam. Idem da se presvučem.
Gledajte crtaće.
Jeanne?
Šta ti je?
Vidiš?
Da, strašno si crvena.
Samo to?
Kako to misliš?
Ne razumem.
Šta radiš? Šta se dešava?
Sedi. - Ja gorim.
Šta ti je lekar rekao? - Ništa.
Mislim...
pronašli su povišen kranijalni pritisak. To može biti uzrok.
A šta bi drugo moglo biti? - Ništa. Ne znam.
Znaju li kako se leči? - Da.
Nemoj više ići sama.
Pozvaćemo ih zajedno.
Želim da znam... - Ne sada, molim te.
Sutra, u redu?
Stvarno ti je vruće? - Da.
Kako si vrela. - Prestani, imaš hladne ruke.
Biće hladnije. - Stani.
Imam nekoliko dana odmora posle dana Woody Allena.
Iskoristimo ih...
Možda odemo u hotel Borgne. Tvoj omiljeni.
Borgne? - Da.
Nisam nikada bila tamo.
Grešiš. To nisam bila ja.
Prestani.
Gledao sam kako pevaš. Bio sam vatrogasac u karaoke klubu.
Nećeš me ubediti da nisi bila.
Bili smo tamo? Kako znaš?
Mislim, kako zapamtiš sve to?
Nedostaješ mi, Teo.
Nedostaješ mi.
Ne napuštaj me.
Biće mnogo bolje.
Opusti se.
Teo?
Ne!
Pusti me, bedniče! Pusti me!
Žao mi je.
Ne, bilo je dobro.
Grimasa i plakanje "Pusti me, bedniče!"
Sviđa mi se.
Da li smem da pitam, što mi ne kažeš: govnaru!
Bilo bi bolje.
Tata, film se završio.
Mama će vas okupati.
Ja idem napolje. Treba mi vazduha.
Ne... ne...
treba mi psihijatrijska pomoć.
Jeanne, nije rekla da je oduvek bila krhka.
Ne kaže ni da je doživela strašnu nesreću
koja joj je izazvala amneziju?
Ne znam šta sve to znači.
Možete li mi reći nešto više o ovim promenama?
Šta se promenilo?
Sve. Boje, predmeti.
Drugi.
Ja.
Vi, kakvi ste?
Ja sam...
Uvek sam imala kestenjastu kosu, oči svetlo zelene.
Kako na primer vidite vašeg muža?
Pa...
Zgodan je.
Mislim, prilično je zgodan.
Vidite li svetlu kratku kestenjastu kosu,
tamno plave oči i mali ožiljak na čelu.
Sa širokim, malo povijenim ramenima.
Visok, tamne puti.
Nije bitno, ako ne možete videti to na isti način.
Ja ga vidim kao i vi.
Ali moj muž ima smeđe oči i čist ten.
I vrlo crnu kosu. Više kovrdžavu.
Više okruglast, veću telesnu težinu.
To je čovek sa kojim sam živela.
Ovo sad nije taj isti čovek.
To je neverovatno, zar ne?
Teško je za vas, ali morate razumeti, bez osuđivanja.
Možete li nas sad ostaviti nasamo?
Da. - Hvala.
Da? Slušam vas.
Ništa. Sve sam rekla.
Ove promene i znaci...
Ove slike... kao da su upućeni nekome.
Strani izrazi lica, koji nestaju.
Kao da čuvaju neku tajnu.
Trenuci ni sa čim povezani.
Kako spavate? - Nikako, slabo.
Promene u svakodnevnom životu vas plaše?
Ne toliko.
To je nekako kao da je sve iscenirano, da me suprug i deca manipulišu.
Rekli ste da ste se i vi sami promenili.
I, pošto ste došli ovde,
to znači da smatrate da imate problem.
Ne, tu mora biti i nešto drugo.
Slučaj nije ograničen na mene.
Sve je toliko različito.
Kada kažete "drugačije", shvatam kao "drugi lažu".
Mislite da lažem?
Pričao sam o drugima. - Koji drugi?
To je bila samo misao.
Osećate se manipulisanom i smatrate da postoji skrivena stvarnost.
Ne znam... govorim šta čujem.
Često vidimo ono što verujemo.
To je poput onih crteža, koji nestanu u trenutku.
Kada vidimo prve, promaknu nam kasniji.
Nisu to fiktivni crteži. Pravila sam skice za razmeštaj pokućstva...
Ne govorim o tome. To je metafora.
Ne znam.
Kada mislim o tome... Ne znam...
Trebalo bi pratiti stanje vaše supruge, ali samo na njen lični zahtev.
Ne želim da joj se nametne lečenje, jer to može da iskomplikuje stvar.
Budući da ne postoje neurološki problemi.
Pratite stanje i ne oklevajte da se vratite.
Hvala, doktore. - Hvala.
Želim da odem na nekoliko dana kod svoje majke.
Nekada, kada bi ti bilo loše, meni bi dolazila, a ne majci.
Podržaćeš me?
Budi oprezan, voziš prebrzo.
Molim te, nemoj mi zameriti.
Zvaćeš me sutra?
Da.
Mama?
Draga.
Mama...
Loše se osećam.
Želim da idemo kući. - Za 10 minuta.
Zašto ne sada?
Koliko dugo si ovde? - Slušaj, ne sada.
Za 10 minuta? - Da. 10 ili 15 minuta.
Idi popij nešto.
Tri stotine. - Stopa je trista.
Povećava na šest. - Platila.
Šest stotina prati. - Da.
Gospođo?
Želite nešto? - Ništa, hvala.
As. - Hiljadu.
Gospodinov red.
Gospođa dobija.
Gospođice, upotreba ogledala je zabranjena.
Na vas je red. - Hiljadu.
Gospodinov red.
Mama?
Ima li problema? - U redu je.
Idem. - 5 minuta.
Čekaj. Idi po moje stvari.
Pričekaj me, idemo.
Izvinite.
Malo je mala za tebe.
Gušiš me.
Još se mučiš sa romanom?
Ponovo si razgovarala sa Robertom?
Jeanne?
Ne osećaš se dobro?
Dobro sam.
Nisi mi odgovorila. Šta je sa romanom?
Do đavola! Ostavi me na miru sa tom knjigom!
Dokle ćeš me pitati za to. - Pa šta smo mi?
Normalno je da ćemo razgovarati?
Nedeljama i mesecima izbegavaš razgovor sa mnom.
Ma, ko sam pa ja? Obična kuvarica!
Ne izbegavam te. Samo, previše pitaš o knjizi.
Robert mi je dao rukopis, počela sam da čitam. Da ti vratim?
Kako si mogla?
Evo!
Sad mi je lakše. Mada nisam dovršila.
Jako je loše.
Ne može da se čita. Opisi koji nemaju kraja.
Pardon... hvala za moj portret.
Želim da napustiš pisanje ovog romana.
Ne idi nazad u prošlost. To je bolno za nas.
Jeanne?
Plašiš me. Šta ti je?
Ništa.
Ovako nije u redu.
Trebam obnovu sećanja.
Rekla sam ti o tvom detinjstvu i to je to.
Ne.
Nešto mi nedostaje.
lli mi nisi sve rekla.
Ja?
Dušo?
Jeanne?
Šta se događa?
Jeanne?
Ne... ne.
Ne mogu više.
Šta se događa?
Veoma si bleda. Da pozovem doktora?
Prošlost je bolna. Nezdravo je dozivati.
Zašto to radiš?
Verovatno ludim.
Nemoj tako da pričaš. Zašto ne počneš kao pravi pisac.
Ne volim svoju decu.
Loša sam majka.
Nikada se nisam navikla na njih.
Uložila sam veliki napor, Teo nije primetio ništa.
Osećam se odvojenom od njega. Bojim se.
Činim ono što mogu, ali ne ide.
Ne znam zašto.
Moram da se vratim u svoje detinjstvo.
Čini ti se da ih ne voliš, ali definitivno to nije tako.
Takva pitanja se ne postavljaju. I ako ih
ne voliš, pretvaraj se.
Kao i ti?
Nisam bila zla prema tebi. Pokajaćeš se za reči.
Moram da idem na Siciliju. Želim otići.
A ne, ne dopuštam ti da ideš u inostranstvo!
Pusti me! - Imam samo tebe.
Neću moći da podnesem da si daleko.
Imam samo tebe. - Dosta više!
Hajde, to je nepodnošljivo!
Spavaću na spratu. Odgovara li ti?
LECCE, godine 1979
Šta radiš tu, draga?
Ko je to?
To smo mi.
To si ti. A to sam ja.
A ko je ovo?
Prijateljica iz Italije. Niko poseban.
Ne znam zašto sam sačuvala ovu sliku.
Još od one godine kada je ispala iz fioke.
Pogledaj, stara karta za pozorište.
Ne znam zašto...
Ta žena ne može biti italijanka. To je nemoguće.
Ona je bila ovde pre nekog vremena.
I to si bila ti.
Ona je stranac.
A ovo si ti, moja majka?
Tačno?
Kako to misliš? Naravno da sam tvoja majka.
Ali to tvoje lice... malopre...
ja uopšte ne znam ko si.
Ona je moja majka. Ne razumem.
Čekaj.
Izlaziš?
Oprosti mi.
Mama! Otvori, ne budi smešna.
Gospođo!
Šta to radiš sa kosom?
Hajde, idemo kući. - Ne mogu.
Doneo si mi stvari? - Da.
Tvoja majka je crkla od straha i svuda smo te tražili.
Po komšiluku... - To nije moja majka.
Jeanne, to je glupost. - Stvarno?
Gledaj.
Ok.
Tvoja majka, ti i neka plavuša.
Šta je problem?
Odlazim.
Jeanne, slušaj.
Jeanne, sve ti je gore.
Idemo u bolnicu pa ćeš se smiriti.
Onda ćemo se vratiti kući i provesti nekoliko dana u krevetu.
Barem deca da te vide.
Pogledaj šta su napravili za tebe.
Gledaj.
Prestani! Nemoj me ucenjivati.
Ne želim da vidim to. - Koja ucena?
To su tvoja deca i trebaš im.
Više ti ne prepoznajem lice, Teo.
Pusti me da odem na nekoliko dana. Veruj mi.
Ne voliš me više?
Ne znam.
Mama?
Molim vas, sedite za sto.
Kako si? Jesi li sigurna?
Malo sam umorna.
Da li mogu razgovarati sa vama?
Ne razumem... - Molim vas, pričekajte.
Došla sam zbog ove fotografije. Pogledajte.
Da li vam nešto govori?
Ne prepoznajem ovu fotografiju.
Nešto za piće?
Jednu kafu.
I jedan krem amaretto.
Moje ime je Jeanne. A vaše?
Nadam se da će vam se kafa dopasti.
Došla sam iz Francuske.
Molim vas da me pustite. Radim.
Smetate mi i uznemiravate me, gospođice.
Molim vas, poslužite se i idite!
Zašto ste ljuti?
Šta se dogodilo?
Ništa. Ne osećam se dobro.
Ko je to?
Niko. Neka francuskinja. Idem kući.
Izvolite.
Da li se znamo?
Ne znam. Šta vi mislite?
Ne, verovatno ne.
Da li vam je dobro? Molim vas, jedite. Bledi ste.
Sve u redu?
Sve je u redu.
Oprostite, ja ću se vratiti u hotel.
U redu.
Ko je ta devojčica na slici?
Na kojoj fotografiji?
Dođi!
Molim vas, smirite se.
Dođi, Teo.
Ja ne govorim francuski. Moje ime je Gianni.
Radim u restoranu.
Ok.
Nemam čime da vas poslužim, ali mogu da naručim nešto za piće.
Ako neće biti dugo, hvala.
Pravo da vam kažem
bio sam zabrinut. Bili ste tako zbunjeni.
Ovo je lep hotel.
Vi ste ovde turistički?
Gianni, beše? - Da.
Gospođa iz kafića vas je poslala? - Moja majka? Ne.
Pratili ste me, zašto?
Ne znam.
Stvarno ne znam.
Oprostite, moram vam...
Ne znam zašto sam pošao za vama.
Ipak mislim da si ti, Teo.
Je si li to ti?
To nije tako, kao što mislite.
Ne uopšte.
Kunem se.
Pa šta je onda?
Šta je to?
Molim te, prestani.
Molim te, čekaj...
Sačekaj, molim te. Polako.
- Želim te.
Šta je bilo? - Ništa. Ne znam...
Osećam se čudno.
Stani!
Stani...
Čudno. Ne prepoznajem te.
Nemoguće.
To je to lice, ali te ne prepoznajem.
Ko si ti? Nisi Teo.
Ko si ti?
Šta to govoriš?
Ko je Teo?
Ja sam Gianni.
Ko je Teo?
Nisam došao zbog toga.
Odlazim.
Ne idi! - Sačekaću napolju!
Oboje smo pogrešili.
Ne idi! Čekaj!
Čekaj! Nemoj otići tako.
Ja nisam ovde slučajno.
Imam nešto sa ovom ženom. Ja to znam.
Često pozira za fotografije turistima.
Moja majka je tada bila mlada.
To ne znači da ja nešto znam.
A zašto je otišla kući?
Loše se osećala. To joj se događa.
Tvoja majka...
Odrasla sam s njom. Za mene je ona moja majka.
Šta bre pričaš?
Moram to da saznam.
Pomozi mi.
Hajde.
Sedi.
Poznaješ li ikoga ovde?
Moramo pozvati tvog muža. Da pozovem nekoga da dođe po tebe.
Moram da razgovaram sa majkom. Važno mi je.
Moja majka te ne zna, baš kao ni ja.
Tvoja porodica će te odvesti.
Ima nešto... - Ne insistiraj!
U zabludi si.
Vrati se nazad.
Idem sada, dosta.
Gianni, došao si kod mene...
Ličiš na nekog koga sam znao.
Na koga? - Nije bitno, mrtva je.
To ne možeš biti ti. Ostavi me na miru.
Vrati se u hotel.
Fabrizio, sve najbolje!
Koliko ti je godina? Ne više od 30, zar ne?
Šta ti je uradila?
To je nemoguće.
Nemaš još 5 godina. Prihvati to.
I šta, ipak ćete je zadržati?
Tata, zašto je tako agresivna?
Dosta! Idite dole. Razgovaraćemo o tome kasnije, obećavam.
Smiri se.
Dobro. Ja ću otići kod nje u hotel.
Šta to znači?
Nemoj mi reći da je to ona. Nemoj mi reći da je moja sestra.
Molim te, Gianni. Rosa Maria je mrtva. Dosta s tim.
Pokvarićeš zabavu.
Ne zanima me! Ja idem kod nje.
Ne, pusti me.
Ne znam poreklo tog lica.
Ne znam ko sam.
Bićeš vrlo lepa žena.
Toliko ličiš na oca.
Odmah se prepoznaje.
Nisam imala izbora.
Nisam imala vremena.
Zvala sam Pariz, tvoju majku, Nadiu.
Dolazi da te uzme.
Moja majka?
Ja ti ne mogu pomoći, Rosa Maria.
Odlaziš.
Odlaziš i nikada se nećeš vratiti.
Puno sam proplakala zbog tebe.
Ali on nije.
Razumeš li?
Nisi njegova ćerka.
Nikada te nije voleo.
I šta mogu učiniti za tvoga brata, Giannia?
Moj brat, Gianni?
Pusti me.
Osećam se loše. Bojim se.
Rosa Maria, čekaj. - Pusti me.
Šta to pokušavaš, do đavola!
Pustite me!
Čuvaj se!
Niko te nije prisiljavao da preuzmeš Jeanne-ino mesto.
Ti si htela da se zoveš Jeanne, kao ona.
Nisam imala snage da se tome usprotivim.
Posle nesreće nisi prepoznala svoje roditelje.
Ničega se nisi sećala.
Vezala si se za mene.
I postala moja ćerka.
Koja je razlika da li se zoveš Jeanne ili Rosa Maria?
A moja porodica?
Odlazi!
Sigurna si da si dobro?
Vidimo se sutra na doručku.
Mama!
Nije ti drago što me ponovo vidiš?
Sve sam pripremio da proslavimo.
Srećom, tvoja majka me je obavestila.
Šta je rekla?
Ništa posebno... Da ste rešile nesporazum.
Izgledaš mnogo bolje. - Nadam se.
Odmorila sam i bilo mi je bolje.
Hoćemo li u sobu? Imam poklone za vas.
Šta tražiš tu, mama? - Ništa. Hajdemo u sobu.