Team Wild Animais Only Relesed On: www.Hounddawgs.org
BASERAD PÅ MARGARET ATWOODS ROMAN
Jag kände hur min tanke klövs Som om min hjärna delades
När jag sen försökte laga den Var det något som mig felades
Emily Dickinson
Angenämt, dr Jordan.
Tack för att ni tar er tid.
Ni räddade livet på Grace Marks mot alla odds.
Jag är nyfiken på hur ni lyckades med det.
Vi advokater tar varje tillfälle att briljera.
- Men först... Lite sherry? - Nej tack.
Visst företrädde ni både Grace Marks och James McDermott?
Ja, och det borde jag inte ha gjort, på grund av intressekonflikten.
Men juridisk praxis var mycket mer släpphänt på den tiden.
Varför dröjde det så länge innan McDermott la skulden på Grace?
Han hoppades in i det sista på strafflindring.
Han kunde inte skylla på henne utan att dra åt snaran om sin egen hals -
- eftersom han då måste erkänna att han höll i yxan.
Medan Grace kunde anklaga honom utan större risk.
Just precis. Och hon rörde inte en min när stunden kom.
Sauve qui peut.
Kvinnan har nerver av flinta. Hon skulle ha blivit en bra advokat om hon var karl.
Så ni har alltså träffat Vår Fru av tystnad?
Är det vad ni kallar henne?
Ja, jag har tillbringat ganska mycket tid med henne för att utröna...
Huruvida hon är oskyldig?
Huruvida hon är sinnesrubbad, eller om hon var det när morden begicks.
Vilket jag antar är ett slags oskuld.
Vår fascinerande Grace har visst tagit med er på en munter tafattlek.
Nej, inte särskilt munter.
Jag ska medge att jag har blivit förbryllad.
Det hon säger låter sant.
Hon verkar uppriktig, men jag blir inte av med känslan av att hon på något sätt -
- som jag inte kan sätta fingret på, ljuger för mig.
Ljuger? Det är ett hårt ord.
Ni undrar om hon har ljugit för er...
Vi kan fråga oss: ljög Scheherazade?
Inte i hennes egna ögon.
Hennes berättelser ska inte behöva indelas i så grova fack som sanning eller lögn.
Grace Marks kanske behövde berätta just det som hon har berättat för er
- för att uppnå syftet. - Vilket är?
Att underhålla sultanen.
Att uppehålla er så att ni stannade hos henne så länge som möjligt.
Vad skulle hon vinna på det? Att underhålla mig gör henne inte benådad.
Är det inte uppenbart? Den stackars flickan har förälskat sig i er.
En ensamstående man, ung och inte alls ful -
- uppenbaras för en kvinna som så länge varit utan manligt sällskap.
Ni är utan tvekan föremålet för hennes dagdrömmar.
- Det tror jag knappast. - Jo, med största säkerhet.
Jag var med om nästan precis samma sak.
Jag tillbringade många timmar med henne i häktet i Toronto -
- medan hon spann sitt garn så långt som det bara kunde bli.
Hon var betagen av mig.
Om jag så bara lagt min hand på hennes skulle hon ha flugit i min famn.
Säger ni det?
Jag ska tillstå att det var frestande. Hon var fortfarande ung och spröd då.
Jag kan tänka mig att fängelsevistelsen har härdat henne.
Det har inte funnits något som har antytt något sådant i mitt fall.
Jag hade tur.
Grace också, i det att mordet på Kinnear prövades för det andra.
Eftersom man yrkade på dödsstraff för dem båda för hans mord -
- ansågs det överflödigt att gå in på detaljer i det andra målet.
Så Grace kom aldrig ens inför rätta för mordet på Nancy Montgomery.
Och om hon hade gjort det?
Då hade jag inte kunnat få henne friad.
Det hade inte gått att stå emot folkmeningen. Hon hade blivit hängd.
Men er åsikt är att hon var oskyldig.
Nej, tvärtom.
Min åsikt är att hon var skyldig som synden.
Vad gjorde ni i Toronto, dr Jordan?
Talade ni med folk för att utröna om jag var skyldig?
Det får ni inte veta på det sättet.
Ni har ännu inte förstått att skulden kommer till en -
- inte av det som man själv har gjort, utan av det som andra har gjort mot en.
Ni började magra.
Jag anade att sorgen gnagde i er.
- Dr Jordan. - Grace. Vad har de gjort...?
Vad har de gjort med ditt hår?
De ser snett på mig för att jag berättar.
Medan ni var borta har jag tänkt på vad jag ska berätta för er.
Jag har också tänkt.
Jag undrar om det är dags att pröva andra metoder för att komma åt dina minnen.
Dr DuPont har erbjudit sig att försöka med hypnos.
Allt du behöver göra är att sitta ner och somna när dr DuPont säger det.
Hur ska Jer...
Hur ska dr DuPont få mig att somna?
Det får han förklara i morgon.
Jag hoppas att det ska få ditt minne att komma tillbaka.
Jag vet inte om jag vill ha det tillbaka.
Men om det hjälper, ska jag göra som ni ber mig.
Lydia har lämnat kvar sitt minnesalbum. Hon kanske ville att ni skulle se det.
Vad skulle du sätta in i ett minnesalbum, Grace?
Bomullstyg från mitt fängelsenattlinne.
En bit av en blodfläckad underkjol.
En remsa av en vit halsduk med blå blommor.
Jungfrun i det gröna.
Vi ses i morgon, Grace.
Jag ska iaktta och lyssna.
Ja, doktorn, det vet jag att ni ska.
Jag vilsen var
Men har kommit hem
Var blind, men nu jag ser
Jag undrar om jag döptes efter psalmen.
Jag hoppas det.
Jag skulle gärna komma hem.
Jag skulle gärna se.
Eller bli sedd.
Jag undrar om det i Guds ögon är samma sak.
Som det står i Bibeln:
"Ännu ser vi en gåtfull spegelbild; då skall vi se ansikte mot ansikte."
Ska det vara ansikte mot ansikte, måste det ju vara två som ser.
Då så.
Det är dags.
Jag ser att många är här.
Jag är innerligt tacksam för ert intresse och ert förtroende.
Du kan sitta här, Grace.
Sitter du bra?
Var inte rädd, Grace. Ingen här vill dig något ont.
Allt Grace behöver göra är att lyssna på min röst - och bara somna.
Har du förstått det, Grace?
Bra.
Det här är en fullständigt vetenskaplig procedur.
Så jag ber er att förkasta alla tankar på mesmerism -
- och liknande otillförlitliga förfaranden.
Jag ber er att vara helt tysta tills Grace sover djupt.
Först då kan ni samtala med dämpad röst.
Är det uppfattat? Strålande, då kan vi börja.
Du känner dig tung, Grace.
Mycket, mycket tung.
Dina armar och ben väger så mycket att de tynger ner dig mot marken.
Du kan inte röra dig.
Dina ögonlock tyngs ner.
Du känner dig sömnig. Mycket, mycket sömnig.
Nu svävar du, flyter med -
- medan du långsamt sjunker djupare och djupare, som i vatten.
Hör du mig fortfarande, Grace?
Ja.
Bra. Sover du, Grace?
- Ja. - Mycket bra.
När du vaknar kommer du inte att minnas något av det här.
Nu vill jag att du sjunker djupare, Grace.
Och djupare.
Lyft din högra arm, Grace.
Din arm är en stång av järn, oböjlig.
Vill någon försöka?
Ingen?
Då så.
Jag tar i med all min kraft.
Bra, Grace. Du kan nu sänka armen.
Hon har öppna ögon.
Det är normalt och helt ovidkommande.
I det här tillståndet kan den hypnotiserade urskilja många saker -
- också med helt slutna ögon. Ska vi fortsätta?
Vad konstig hon ser ut.
Det underlättar koncentrationen.
Den inre synen blir skarpare när man är dold från utsidan.
Vi kan nu tryggt bege oss in i det förflutna, dr Jordan.
Vad vill ni att jag frågar henne om?
Fråga om Kinnears hus.
Vilken del? Det behöver vara specifikt.
- Verandan. - Verandan.
Grace, du befinner dig nu på verandan till Kinnears hus.
Berätta vad du ser.
Jag ser blommor.
Solnedgången.
Jag är så lycklig och vill stanna här.
Be henne att gå in i huset.
Be henne att gå mot källarluckan i hallen.
Gå in i Kinnears hus, Grace.
Det känns som om det är ett spöke i rummet. Jag är rädd. Dra upp gardinerna.
Inte än.
Jag ber er att behålla fattningen. Det här är ingen seans.
Ska vi fortsätta?
Fråga om hon hade förbindelser med James McDermott.
Grace, hade du förbindelser med James McDermott?
Förbindelser...?
Vad menar du?
Ni är en hycklare, doktorn.
Ni vill veta om jag kysste honom -
- om jag sov med honom, om jag var hans frilla, inte sant?
Ja.
Om jag gjorde det ni vill göra med skökan som har fattat tag om er hand.
Det vill ni veta, så jag ska berätta.
Ja.
Vi träffades ute i trädgården.
Jag tryckte min kropp mot hans -
- och lät honom kyssa mig och ta på mig -
- som jag vet att ni vill ta på mig.
Jag vet nog vad ni tänker när ni sitter där i den kvava syateljén med mig.
Men det var allt, doktorn. Det var allt jag lät honom göra.
Jag höll honom och mr Kinnear i ledband. Båda två dansade efter min pipa.
Fråga varför.
Jag brukade andas så här.
Jag vred på mig och kråmade mig.
Sen sa han att han skulle göra vad som helst.
Men varför?
Ni undrar alltid varför, doktorn.
Ni vill lägga näsan i blöt, och inte bara näsan.
Ni är nyfiken av er, men tänk på att nyfikenheten som blev kattens död.
Passa er för den lilla musen bredvid er och hennes lurviga mushål också.
Skandalöst! Kom, Lydia!
Blygsamheten får stå tillbaka för vetenskapen. Sitt kvar.
En ande har ju tagit Grace i besittning. Det här är inte vetenskap.
Ni måste vara tysta!
Fråga om hon var i källaren under mr Kinnears hus -
- fredagen den 28 juli 1843.
Källaren, Grace.
Föreställ dig källaren. Gå tillbaka i tiden, djupare ner.
Ja...
Längs korridoren -
- öppna luckan -
- ner för källartrappan.
Tunnor, whisky, grönsaker i lårar fyllda med sand...
Där på golvet.
Ja, jag var i källaren.
Fråga om Nancy var där.
Ja, visst såg jag henne.
Liksom jag kan se er, doktorn.
Och höra er också.
Var hon fortfarande vid liv?
Hon var halvt om halvt vid liv, eller halvt om halvt död.
Hon behövde få slippa lida.
Hjälpte du till att strypa henne?
Hon ströps med min halsduk. Den hade ett så vackert mönster.
Det var synd att jag blev av med den. Jag hade haft den länge.
Den hade varit min mors.
Jag borde ha tagit den från Nancys hals -
- men det fick jag inte för James, inte guldörhängena heller.
Det var blod på den, men det hade kunnat tvättas bort.
Du dödade henne!
Det har jag alltid trott.
Ge mig halsduken!
Halsduken dödade henne.
Händer höll i den.
Hon måste dö. Syndens lön är döden.
Jag trodde mer om dig, Grace. Du har bedragit oss i alla dessa år.
Ni har bedragit er själva.
Jag är inte Grace.
Sluta...!
Grace visste ingenting om det.
Vattnet, blodet, som går fram
Från ditt hjärta, o Guds Lamm
Jag har dödat henne.
Klippa, du som brast för mig
Låt mig gömma mig i dig
Så du är inte Grace... Om du inte är Grace, vem är du då?
- Jag befaller dig att svara. - Ni kan inte befalla mig. Gissa.
Andar kan tala genom dem som är i trans, men ibland ljuger de.
Jag ljuger inte. Jag ljuger inte mer.
Det kan vara James McDermott som vill skuldbelägga Grace.
- Inte James, din gamla bluffmakerska. - Det här är ingen ande, mrs Quenell.
Jag tror att vi är vittne till ett fullt naturligt fenomen.
Nancy, i så fall. Andar är ofta oförskämda. De tål inte att vara döda.
Inte Nancy, ditt nöt.
Nancy kan inte säga ett ord, som hennes hals ser ut.
Den som en gång var så vacker.
Men Nancy är inte arg längre. Hon förstår.
Nancy är min vän.
Hon vill berätta saker.
Seså, doktorn. Ni tycker ju om gåtor.
Ni vet svaret.
Jag sa ju att det var min halsduk, som jag gav till Grace.
Den som hon behöll efter att jag...
Det var sanningen i hennes öga
Som gjorde att jag älskade Mary
Mary... Inte Mary Whitney.
Jag sa åt James att göra det. Jag var där hela tiden.
- Där? - Här.
Där jag är nu, hos Grace.
Det var så kallt där på golvet.
Så ensamt.
Jag behövde hålla värmen.
Men Grace vet ingenting. Hon har aldrig vetat.
De hängde henne nästan. Det hade varit fel.
Jag lånade bara hennes klädsel ett tag.
- Hennes klädsel? - Hennes jordiska skal.
Hennes köttsliga dräkt.
Hon glömde att öppna fönstret, så jag kunde inte ta mig ut.
Men jag vill henne inget illa. Ni får inte berätta för henne.
- Varför inte? - Ni vet varför inte.
Vill ni att hon ska spärras in på mentalsjukhus igen?
Jag trivdes där till en början. Där kunde jag tala fritt. Jag kunde... -
- berätta saker.
Men de trodde mig inte.
De lyssnade inte.
Jag blev inte hörd.
Sluta upp med det här, Grace!
- Jag är inte Grace. - Är det verkligen du?
Var inte rädd. Du kan tala sanning.
Där ser ni...
Ni är likadana allihop.
Ni vägrar lyssnar. Ni tror mig inte. Ni hör inte på.
Nu är hon borta. Det märks när de återvänder till sitt rike.
Man känner det i luften, på elektriciteten.
Grace.
Grace Marks, hör du mig?
Ja.
Bra.
Jag kommer att väcka dig nu.
Du är lättare än luft.
Ingenting håller dig nere och du svävar uppåt, uppåt...
Upp från djupet.
Du ser ljuset ovanför dig när du bryter genom ytan till nuet.
När jag knäpper i fingrarna kommer du att vara klarvaken.
Jag måste ha somnat.
Minns du någonting av det som just har utspelat sig här?
Nej.
Jag sov.
Men jag måste ha drömt.
Jag drömde om min mor.
Hon flöt i havet.
Fridfullt.
Du kan känna dig lite yr. Det blir ofta så.
Mrs Quenell, se till att Grace får lägga sig ner ett slag.
Jag är mållös. Jag tror att det rör sig om två åtskilda personligheter -
- inhysta i samma kropp, men med skilda minnen.
De är i praktiken två helt olika individer -
- om man godtar definitionen att vi är det som vi minns.
Kanske det.
Men vi är också, huvudsakligen, det som vi glömmer.
Den andra rösten, vad det nu var, var -
- påfallande våldsam.
Vad kommer ni att skriva i er rapport, dr Jordan?
Det måste jag tänka igenom mycket noggrant.
Jag har alltid trott - eller hoppats - att Grace var oskyldig.
Men om det vi fick bevittna var ett naturligt fenomen -
- kan vi väl inte ifrågasätta det?
Var hon verkligen i trans, eller spelade hon för att driva gäck med oss?
Jag vet vad jag såg och hörde, men det kan ha varit en dimridå.
Jag måste protestera.
Om jag skrev om detta i en rapport som togs upp vid en förhandling om benådning -
- skulle hennes chanser bli obefintliga.
Låt oss tänka igenom det här.
Jag kan inte skriva det ni önskar utan att begå mened.
Det bästa vore att inte skriva något alls.
Men alla era timmar med Grace måste betyda mer än...
Jag kan inte skriva något säkert och fara med sanning -
- för sanningen gäckar mig.
- Grace gäckar mig. - Jag ber er att tänka om.
Jag har länge velat göra så med någon annan.
Inte med dig.
Bäste pastor Verringer.
Det vi bevittnade tillsammans i fängelsedirektörens sällskapsrum -
- har väckt många frågor hos mig angående hypnotism och mesmerism.
Jag undrar om de kan vara ett utlopp för kvinnor att säga vad de tänker -
- och att djärvare uttrycka sina tankar och känslor -
- i vulgärare ordalag än de annars skulle tillåta sig.
Jag undrar över Graces våldsamma barndom och hennes liv som ung kvinna.
Med ständiga övergrepp och ofredanden från alla håll.
Hur mycket undertryckt vrede måste hon inte ha burit på?
Frågan är om denna vrede riktades mot Nancy Montgomery och Thomas Kinnear -
- med resultatet att de mördades?
Eller mot mig -
- och att hon fingerade sin bekännelse under hypnos för att såra mig.
Ett är säkert:
Jag kan inte skriva någon rapport åt er kommitté.
Jag måste glömma Grace Marks.
Han kommer inte tillbaka till Kingston. Han är borta.
När jag hörde att ni gett er av i sån hast och utan ett ord till mig -
- blev jag förtvivlad, dr Jordan.
Jag förstod inte hur ni kunde ge er av utan att ens ta farväl -
- efter alla våra samtal.
De sa att ni skulle skriva ett brev till regeringen å mina vägnar -
- för att få mig frigiven.
Nu befarade jag att det inte skulle ske.
Jag tänkte på när Jeremiah påstod sig kunna läsa framtiden i min handflata.
Han sa att allt skulle sluta bra.
Jag frågade mig om det bara hade varit för att trösta mig.
Tack.
Jag var rädd för att känna hopplös förtvivlan över mitt bortkastade liv.
Jag visste fortfarande inte vad som hade hänt.
Bäste pastor Verringer.
Jag ska medge att jag har varit mycket nära ett nervsammanbrott -
- under de två år som har gått sen jag var i Kingston.
Tack, mor.
Att inte veta, att gripa efter antydningar, föraningar -
- och förföriska viskningar är lika hemskt som att bli hemsökt.
Ibland på natten ser jag hennes ansikte sväva framför mig i mörkret -
- som en ljuvlig och gåtfull hägring.
Jag hyser fortfarande förhoppningar om en omvälvande upptäckt -
- men jag famlar i mörker med bara irrbloss som ledljus.
Mörderska.
Jag är nästan tacksam över -
- att en fredlig lösning mellan Nord och Syd inte verkar möjlig.
För det ska bli en lättnad att ha en plikt att uppfylla -
- hur bedrövliga omständigheterna än är.
Hälsningar, er hjärntrötte och dystre men hängivne vän Simon.
ELVA ÅR SENARE
Jag har fantastiska nyheter, Grace. Du har blivit benådad.
Av Sir John Macdonald och justitieministern i Ottawa.
Är det inte underbart?
Är det inte ett grymt skämt?
Nej, det är verkligen sant.
Du har benådats!
Det var en märklig insikt att jag inte längre skulle vara en berömd mörderska -
- utan kanske i stället ses som en oskyldigt dömd och fängslad kvinna.
Ett föremål för medömkan snarare än skräck och fruktan.
Det tog mig några dagar att vänja mig vid tanken.
Det kräver ett annat ansiktsuttryck.
Jag ville se mig om, men mindes Lots hustru.
Jag kände ett styng av sorg.
Fängelset hade varit det enda hem jag hade i nästan 30 år.
Att gå från det kända mot det okända är alltid förknippat med oro.
Jag förmodar att det är därför som så många räds döden.
Får jag fråga om var jag ska få anställning som hushållerska?
Vad vet de om mig?
En överraskning väntar, Grace.
Jag kan inte berätta vad, men det är en angenäm överraskning.
Jag kan avslöja att en herre är inblandad. En gentleman.
Vilken gentleman?
Det kan jag inte avslöja, men han är en gammal vän till dig.
Den ende gentleman jag kunde komma på var ni, doktorn.
Här är han.
Känner du inte igen mig, Grace? Jag skulle ha känt igen dig var som helst.
Jamie Walsh.
Vi ska lämna er i fred en stund.
Sista gången jag såg dig...
Det var ditt vittnesmål som fick domaren och juryn att vända sig mot mig.
Jag har plågats av skuldkänslor för att jag bidrog till att du blev fälld.
Jag var bara en gosse och ingen match för advokaterna. De fick mig att säga saker.
Det är ingen fara, Jamie.
Du behöver inte ha skuldkänslor mer.
Det är sånt som kan hända alla.
Jag ber dig att förlåta mig.
Du är förlåten.
Grace, det här är min gård nu. Den är min.
Jag är ingen miljonär, men jag kan erbjuda dig ett bra hem.
I det här landet bedöms man inte utifrån sin bakgrund, utan utifrån vad man har.
Jag vill inte att du ska gifta dig med mig av skuldkänslor.
Jag har alltid hyst stor ömhet för dig, Grace.
Låt gå.
...vara tillsammans.
Många år har gått sen jag var 16 år -
- och första gången kom längs den långa uppfartsvägen till mr Kinnears hus.
Nu befinner jag mig på min egen veranda.
Landskapet framför mig är så idylliskt att man kunde tro att det var en tavla.
Vi har vita och röda leghornhöns och en jerseyko för grädde och ost.
Det finns inget bättre.
Vi har två hästar, Charley och Nell, som är mig mycket kära -
- och gott sällskap när mr Walsh inte är här.
Vår katt heter Tabby.
Spräcklig, förstås, och en bra musjägare.
- Och en hund som heter Rex. - Och en hund som heter Rex.
Mr Walsh ville anställa en flicka också -
- men jag sa att jag föredrog att själv sköta hushållet.
Jag vill inte ha tjänstefolk boende här.
De snokar och tjuvlyssnar så mycket.
Jag vet att mina hemligheter är trygga hos Jeremiah, liksom hans är hos mig.
På det stora hela kommer mr Walsh och jag bra överens.
Men det är något som bekymrar mig.
Det är ett av skälen till att jag skriver detta långa brev. Det är detta:
Tänk bara, vilka lidanden jag har orsakat dig.
Du har inte orsakat mig några lidanden, Jamie. Det har andra gjort.
Det, och ren otur och dåligt omdöme.
Berätta igen. Berätta om mentalsjukhuset.
Berätta om hur illa du for.
Doktorn kom ofta på besök.
Han förde handen längs mitt lår. För att undersöka mig, sa han.
Han tycker om att föreställa sig de kval jag har genomlevt.
Han lyssnar som ett barn på en saga.
Jag måste medge att det påminner mig om er, dr Jordan.
Ni var lika ivrig som mr Walsh att få höra om mina lidanden.
Era kinder rodnade, och hade ni haft öron som en hund -
- skulle ni ha spetsat dem -
- med glansig blick och tungan hängande som om ni hade hittat en ripa i ett snår.
Och som med mr Walsh kan hända att jag har ändrat på några detaljer -
- för att det bättre skulle passa det ni ville höra.
Det fick mig att känna som om jag hade ett syfte här i världen.
Kan du någonsin förlåta mig?
Han insisterar på att bli förlåten. Vem är jag att neka honom en så enkel sak?
Jag bar i många år på ett raseri riktat mot Mary Whitney.
Och än mer mot Nancy Montgomery.
För att de hade låtit sig dö på de sätt som de gjorde.
Så det känns inte helt rätt att förlåta honom -
- för jag vet att jag därmed begår en lögn.
Men det är förstås inte min första lögn.
Som Mary Whitney brukade säga:
"En liten vit lögn är ett överkomligt pris för att få lite lugn och ro."
Hur mår han?
Har hans tillstånd förbättrats alls sen senast?
Han har fortfarande inga minnen från senare tid och talet är oförändrat.
Det har gått flera år sen er son sårades, mrs Jordan.
Jag tror att hans tillstånd är permanent.
Jag önskar att jag kunde komma med bättre besked.
Jag tror inte att fler besök skulle göra någon nytta.
Tack, doktorn.
Simon... Hur mår du i dag?
Jag tänker ofta på Mary Whitney.
Och på när vi kastade äppelskalen över våra axlar.
På sätt och vis har ju allt slagit in.
Precis som hon sa, så gifte jag mig med en man på J.
Och som Jeremiah sa för länge sen -
- skulle jag färdas över vatten tre gånger och allt skulle ordna sig till slut.
Och jag är verkligen här.
Jag blundar och nyper mig själv, men ändå är det sant.
Jag har sytt många lapptäcken i min dag, men nu syr jag äntligen ett åt mig själv.
Mönstret heter "Paradisträdet".
Jag ändrar det lite så att det ska passa mig bättre.
Mitt paradisträd ska få en bård av ormar.
Utan en orm eller två, skulle huvuddelen av berättelsen saknas.
Själva trädet utgörs av trianglar i två färger.
En mörk för bladen och en ljusare för frukterna.
Men i mitt träd kommer tre trianglar att vara annorlunda.
En ska vara röd, från Mary Whitneys underkjol som jag fortfarande har kvar.
En är bleknat gul, från mitt fängelsenattlinne.
Den tredje är blekrosa och klippt ur Nancys klänning -
- som hon hade den första dagen jag var hos mr Kinnear -
- och som jag hade när vi flydde.
Jag ska brodera runt dem allihop så att de blir en del av mönstret.
Så är vi alla tillsammans.
Högaktningsfullt, Grace Marks
"Så är vi alla tillsammans."
Grace...
Undertexter: Karl Hårding