Odată ca niciodată, regatul magic Coventry
a fost năpădit de forțele Întunericului.
În miezul bătăliei s-au născut gemenele Mirandei și ale lui Aron.
Pentru siguranță, gemenele au fost despărțite
și ascunse în altă dimensiune.
După 21 de ani, surorile s-au reîntâlnit...
și s-au reîntors pe tărâmul natal,
unde l-au învins pe maleficul lor unchi, Thantos.
Astfel, au nimicit Întunericul pentru totdeauna.
- Mamă! - Mamă!
Știam că puteți reuși.
Chiar așa să fie?
Aron, mi-e nespus de dor de tine.
Miranda...
E cineva aici?
Miranda...
Să vedem cum va fi vremea.
Se pare că vom avea nişte nori, așa că ar fi bine să purtați o jachetă.
Poftim!
Bună dimineața, Camryn. Ai dormit bine?
- Nu prea. - Nu mă mir.
Cred că tu și sora ta n-ați dormit deloc, ați vorbit și v-ați hlizit întruna.
- Aveți multe să vă spuneți. - Încă o dată, nu prea.
Dublura mea și-a petrecut toată noaptea
agonizând zgomotos în timp ce citea catalogul facultății, cu lumina aprinsă.
Școala e foarte importantă pentru Alex acum.
Nu a avut parte de oportunitățile tale, Camryn.
Există țări care n-au avut oportunitățile ei.
Te-am auzit.
Dă-i niște timp de acomodare. Totul e inedit pentru ea.
- Mulțumesc. - Dle Barnes, ai terminat de mâncat?
Lasă-mă pe mine.
Dle Barnes, Camryn a pățit ceva. S-a oferit să mă ajute.
Te simți bine?
Sunteți de comă.
Dar ia priviți! Am exersat.
Dragule?
- Hopa! - Camryn Elizabeth!
Îmi pare rău! Nu știu de ce, dar pățesc asta des.
Des? Ce altceva ai mai exersat?
Camryn, ar fi un moment bun să-i spui tatălui tău despre mașină.
Ce e cu mașina?
Nu te înfuria. Are toate piesele.
Mașinile nu trebuie să ajungă piese! N-o poți repara cu o vrajă?
Așa credeam, dar când am încercat să fac totul invers,
am pierdut celălalt pneu.
L-am găsit în piscină.
Ai pierdut pneurile?
Ba nu. Unul e în piscină. Tu nu asculți?
Ar fi mult mai simplu dacă cineva ar nota toate vrăjile astea.
Trebuie să învăț totul prin încercări și greșeli.
Mai ales prin greșeli.
Iar în restul timpului, am doar câte o viziune.
„O viziune...”
- Alex. - Ce-i cu Alex?
- S-a întâmplat ceva. - Ce-i cu Alex?
Alex!
Alex, ești teafără? Unde ești?
Aici.
- Care-i problema ta? - Am crezut că văd ceva.
Așa am crezut. Acum nu sunt sigură ce am văzut.
M-ai lipit de perete!
Nu știam ce urma să se întâmple. Am îndreptat degetul.
Adică așa?
- Știi că nu-mi stă bine în albastru. - Acum îți stă.
Și ce anume ai văzut...
Nu pot să cred că mi-ai făcut coadă.
Ba zău că da. Și am să-ți fac și urechi dacă nu mă schimbi înapoi!
Eu sunt cea vinovată? Dau din coadă, dar mă vezi zâmbind cumva?
Crăpi dacă îți cer scuze?
Scuze? Dar tu nu poți să-mi mulțumești, Alex?
- Scutește-mă! - M-ai salvat de o umbră, da?
- Până și un bec poate face asta. - Ba nu.
- Ce se întâmplă? - N-am habar.
Dar, sinceră să fiu, nu prea nu mai am habar deloc.
Acum știi cum mi-au fost ultimii 21 de ani din viață.
Haide, Camryn!
- Ce e? - Nu știu. Mi s-a părut că văd...
- Doamne! Exersează... - Camryn Elizabeth, nu-ți îmblăni sora!
Ce bun e!
Mulțumesc că mă lăsați să stau aici.
O să plec la Lucinda imediat ce-mi spuneți.
Alex, nu ne mai mulțumi.
Faci parte din familie. Poți rămâne aici oricât dorești.
În plus, facultatea e la doar doi kilometri.
Iar dimineața asta mă întâlnesc cu consilierul pentru admiteri.
Parcă visez.
- Alex. - Alex.
Scuze! Doar că...
Vreau să știți că apreciez enorm tot ce faceți pentru mine.
Știm, draga mea.
Lasă-mă pe mine!
De ce? Eu n-am mâinile pictate.
Observ că nimeni nu ți-a verificat fruntea.
Faci asta doar ca să le strici impresia despre mine.
Ba nu, pentru asta nu ai nevoie de ajutorul meu.
Fetelor, ajunge.
Știu că acomodarea va dura o vreme,
dar credeți-mă, totul vi se va părea normal pe nesimțite.
Nimic din ce se întâmplă aici nu e normal.
O piscină? Chiar crezi că a fost o idee bună să deschizi un portal aici?
- Știi că am probleme cu urechile. - Asta pățești dacă mă grăbești...
Cred că ajunge. Ajunge!
Gata, sunt uscat!
- Bună! - Salutare!
Bună!
În regulă.
- Vai, aveți clătite? - Da, sigur. Poftim!
De fapt, am venit cu treburi oficiale.
Vă lăsăm singuri câteva minute.
Așezați-vă undeva unde n-ați stropit încă.
Treburi oficiale? Sună palpitant.
Nu va dura prea mult, sper. Am o întâlnire importantă în 20 de minute.
În primul rând, nu sunt chiar treburi oficiale, ci personale.
- Le spui acum? - De ce nu?
Am detectat o oarecare urgență în vocea Mirandei.
Asta am zis și eu când am oprit ca să-ți schimbi pantofii.
Și mare bine mi-ai făcut! Uite, sunt terminați.
Știi ceva? Nu-mi plăceau. Te făceau să pari scund și năsos.
Nu cred că e chiar așa năsos.
Gata! Hei, prieteni!
Scuze, dar mă cam grăbesc.
- Spune-le. - Ne căsătorim!
Mă bucur pentru voi!
Bineînțeles, vrem să veniți la nuntă.
Va fi ceva restrâns. Amândoi vrem ceva intim.
Și cum toată lumea ne-a crezut morți
în ultimii 21 de ani, nu prea avem prieteni.
- Niciunul. - Vom veni cu plăcere.
Desigur. Îmi pare rău că plec tocmai acum, la veselie, dar trebuie.
Sigur. Mama voastră ne-a trimis...
Ce e asta?
Am desenat-o azi-dimineață, n-am idee ce este.
E blazonul tatălui vostru.
Al tatălui nostru? Aron?
- Îl visez noapte de noapte. - Doar nu crezi că...
Nu. Aron a murit în noaptea nașterii lor. Sunt sigur de asta.
Mort de-a binelea.
- Mort? - Mort?
Da.
- A zis cumva... - A zis mort? Da.
- Desigur, Miranda va dori să vadă asta. - Da! Asta voiam să vă spunem.
Mama voastră vrea să vă vadă acum.
Acum? Nu, nu se poate. Nu acum.
Dar ești prințesă. Ai anumite responsabilități.
Iar una dintre ele e să nu întârzii în prima zi de școală.
Scuze, dar n-am timp să mă joc de-a prințesa.
Nu te joci, dacă chiar ești prințesă. Vom purta o diademă? Sau o coroană?
Există și prinți? Tare mi-ar plăcea un prinț.
Ascultă, Majestate, va trebui să mergi fără mine.
Spune-i mamei că vin imediat ce pot. Bine?
- Pa! - Alex!
Ce e?
Succes! Va fi bine, sunt sigură.
Mulțumesc. Și ție! Pa!
În regulă. N-a mers strălucit.
E mai bine că vine măcar una decât niciuna.
Nu prea mă simt apreciată.
Putem opri în dimensiunea unde totul e făcut din zahăr?
- Pentru torturi de nuntă. - Ce ai dres-o!
Vrei să-ți vizitezi fostul iubit, dentistul?
Știi ceva? Am fost cu Bob acum 23 de ani și jumătate.
- Vii? - Cred că o iau prin dulapul meu.
- Ar fi fost o idee bună. - Așa crezi?
În sfârșit!
Începusem să-mi fac griji.
- Sunt ușurată să văd că ești teafără. - Teafără? De ce n-aș fi?
L-am învins pe Thantos și am distrus Întunericul.
- Nu-i așa? - Da.
- Bineînțeles, mereu e ceva de făcut. - Vrei să mergem?
Și speram că tu și sora ta vă veți ajuta sărmana mamă să-și apere regatul.
Apropo, unde este sora ta?
Azi începe școala.
Eu studiez singură semestrul ăsta.
Va trebui să ne descurcăm fără ea.
Chiar dacă îmi amintesc că am solicitat explicit
ca ambele fiice să fie prezente.
- Ți-am zis că o să observe. - Am încercat.
Nu spun că protejarea regatului nu e distractivă,
dar eu când pot să fac pe prințesa?
- Să faci pe prințesa? - Da, înțelegi tu, să fac pe prințesa.
Să merg la baluri, să mă plimb în calești, să salut mulțimile.
Chiar mă pricep să fac cu mâna.
Salut!
Vei putea face asta după ce vei ști să-ți controlezi vrăjile.
Și să umbli.
Ileana e protectoarea ta, așa că-ți va fi și profesoară.
Stai liniștită, sunt profă de gașcă. Putem face orele pe gazon.
Dacă dragonii nu-s liberi.
Desire? Magdalena?
Vă rog s-o ajutați pe fiica mea să arate ca o prințesă.
Apoi te poți întâlni cu Ileana în seră.
Bine. Să începem cu diadema, fetelor.
„Ceva de făcut”? „Protejarea regatului”? Despre ce vorbești?
Nu vreau să le neliniștesc înainte să fim siguri,
dar se pare că se mișcă ceva prin Tenebre.
- Ceva malefic. - Thantos? Încă trăiește?
Dacă redevine om, prima lui țintă vor fi gemenele.
Știu. Folosiți o vrajă luminatoare pentru a proteja intrările,
apoi veniți în donjon.
Vreau să fie cercetat fiecare cotlon al castelului.
Să insist ca Alex să revină la Coventry?
Când spun „insist”, mă refer la rugăminți, implorări, lingușiri.
Nu. Deocamdată e mai la adăpost în propria dimensiune.
Tocmai când credeam că vom avea parte de o pauză.
Da. Parcă ieri am învins forțele Întunericului.
- Înapoi la muncă. - Da.
Sinceră să fiu, credeam că vom avea niște timp doar pentru noi.
Cei 21 de ani petrecuți în exil n-au fost de ajuns?
Salut!
- Nu poți nici măcar să saluți? - Bună!
- Nu fi așa! - Nu fi...
- Îmi cer scuze. Bună! - Așa mai merge.
- Bună! - Sunt sigur că ai mai zis asta o dată.
Așa e. Nu că nu m-aș simți bine, dar trebuie să găsesc Sala McGregor.
Am un curs despre poeții Renașterii.
Bine. E în cealaltă parte a campusului.
E bine că-ți diversifici interesele,
nu te-am văzut niciodată în afara facultății de Arte.
- Facultatea de Arte? - Da. Pa!
Așteaptă! Știu ce se întâmplă.
Faci o greșeală imensă.
Poate, dar dacă te sun mai târziu? Te prinde noua coafură.
- „Te prinde noua...” - Pa, Cam!
Stai! Nu sunt cine crezi că sunt!
- Chiar așa! - Bună!
Desigur, eu am știut că tu ești imediat ce te-am văzut.
Camryn n-ar purta asemenea blugi.
Dar nu spun că pe tine nu stau frumos de tot!
Suntem identice, Beth.
Și, ca să fie clar, am încercat să-i spun...
Dar pornirea de a flirta nu ți-a dat timp să te prezinți.
Nici măcar nu-l cunosc.
Marcus Warburton, fostul iubit al surorii tale.
Cu accent pe „fostul”.
Ea l-a părăsit acum două săptămâni.
- Nu mai vorbim cu el. - Ea l-a părăsit?
Dar el e atât de...
informat în privința geografiei campusului.
Uite Sala McGregor!
Exact unde mi-a spus că e. Pa!
Stai liniștită, n-am să-i spun nimic lui Camryn.
Dar intenționez să-i detaliez totul în scris.
Așa mai vii de-acasă!
Cărți de magie! Cineva chiar a notat tot.
Nu pare foarte dificil.
Mulțumesc.
E mai dificil decât pare la prima vedere.
Nu-i nimic. Poftim!
Îmi cer scuze.
Stai puțin, ascultă. Te chinui prea mult, înțelegi?
Imaginează-ți ce vrei să se întâmple și fii relaxată.
Ești gata?
- Mersi! - Pentru puțin.
Mi-ai fi fost de mare ajutor ieri, în garajul părinților.
- Eu sunt Demetri. - Ești prinț?
- Prefer să nu-mi folosesc titlul. - Eu sunt Camryn.
Toată lumea știe cine ești. Bun venit în Coventry!
Mulțumesc, Alteța... Demetri.
Ar trebui s-o caut pe Ileana.
Probabil că mă caută...
O să fie problematic, fiindcă mereu vorbesc gesticulând.
Durează puțin până te obișnuiești.
- Dar nu-ți face griji, strâng eu. - Mulțumesc, din nou.
Pentru puțin.
Pa!
Demetri, ai zis? Vai!
Se tot mișcă pereții. Prințesa Camryn.
- „Prefer să nu-mi folosesc titlul”? - Pot să-i vorbesc.
Doar că ai încălcat vreo 1400 de legi.
- Dar nu e cum mi-am imaginat. - Da, așa e. Cred că mă place.
Vedem cât te mai place
după ce-i spui că lucrezi la bucătărie și nu știi pic de magie.
Alex, așteaptă!
Bună!
Speram să dau de tine.
E o mare confuzie la mijloc.
Știu cum o să sune. M-ai strigat „Alex”.
Da. Așa te cheamă, nu?
Da, dar...
Beth a vorbit cu tine.
Era să mă doboare la pământ în cantină.
Dar, pe lângă asta, am observat că ceva e diferit.
Nu doar părul.
- Se pare că sora mea e o starletă aici. - Da.
Până acum, am fost invitată la șapte petreceri și la două întâlniri.
Bine, hai să mărim numărul la trei.
Vrei să luăm masa împreună?
Îmi pare rău, dar mi se pare o idee extrem de proastă.
Dacă are vreo importanță,
unul dintre motivele despărțirii a fost faptul că nu aveam multe în comun.
N-are nicio importanță.
Dar am să-ți cer notițele de la cursuri.
- Ne mai vedem. - Bine.
Alex, așteaptă!
Pot să te însoțesc până acasă?
N-ai încercat de două ori deja?
Da, dar...
Vreau să mă asigur că ajungi în siguranță.
Camryn nu m-ar ierta în veci dacă sora ei ar păți ceva. Haide!
Bine.
- Ai găsit sala? - Da, mulțumesc.
Eram sigur că era aproape. Dar nu mai contează.
Puțin ajutor, vă rog!
Doamne! Vrajă nenorocită!
- Mai avem doar trei... - Ajutor!
Ce faci acolo? Trebuia să mă aștepți.
M-am plictisit.
Aș fi preferat să fi început cu ceva mai ușor.
Ce e mai ușor decât să treci prin pereți?
- Nimic, așa e. - Scoateți-mă de aici!
- Ai vreo idee? - Niciuna.
Te refereai la ea.
- Da. - Tot niciuna.
Absolut niciuna.
Nu mă abandonați aici!
- În regulă. Nu-i nimic. - Da.
Așa, gata.
Hei!
Scuze!
În regulă. Așa...
- Am putea încerca vraja tăițeilor. - Nu.
Ultima dată, nu i-am pus capul bine.
Bună! Sunt prințesa Camryn.
E prima mea zi.
Am învins Întunericul.
E frumoasă vremea azi, nu?
Mai repede!
- Înapoi și lasă-mă... - Nu!
- Mă ocup eu. - Ce vrei să spui?
Mă ocup eu. Mereu te ocupi tu.
Nu poți...
- Nu pot? - Eu mă...
N-am să pot niciodată, dacă nu mă lași să încerc.
Bine, încearcă.
Domnul „Știu toate vrăjile și le fac mereu”.
Ia să vedem ce faci.
- Vrei să vezi? - Da.
În regulă.
Te rog, ai putea să nu-ți mai rătăcești
alte părți ale corpului până ne întoarcem?
O dată am rămas două săptămâni fără cot. A trebuit să pun anunțuri peste tot.
Stați! Unde plecați?
- Credeam că mă veți ajuta. - Da, te vom ajuta.
Dar acum trebuie să ne ocupăm de alte lucruri.
- S-a întâmplat ceva? - Nu.
Nu chiar. Bine, tocmai a apărut o forță malefică.
- La fiecare colț de coridor... - Pregătirea nunții.
Trebuie să ne ocupăm de pregătirea nunții.
- Serios? - Da.
Bine, pentru că avem mult de muncă.
- Lista de oaspeți, meniul... - Revenim. Fii cuminte!
Mă gândesc la brânză topită, nimic nu e mai romantic ca o roată de brânză.
Ceva e în neregulă, cu siguranță.
- ...și i-a căzut mâna. - A ajuns la muzeu.
- Se destramă. - Taci!
E cineva?
E cineva aici?
Artemis.
- Poftim! - Mulțumesc.
Auzi, Marcus e încă...
Încă vizavi, holbându-se încoace?
Da. Foarte bizar.
- Uite ce-am găsit! - Nu sunt plătită destul pentru asta.
Îți aduc și ție un sendviș.
Și aș putea să traversez, ca să-i dau unul și știi tu cui.
- Dumnezeu știe ce i-ai făcut. - Nu i-am făcut nimic.
- Nu contează.
Un lucru absolut minunat s-a...
Ce băiat?
Marcus. M-a condus acasă și n-a mai plecat.
- Marcus al meu te-a condus acasă? - Da, dar complet nevinovat.
- M-a invitat în oraș și am refuzat. - Marcus al meu te-a invitat?
De când e Marcus al tău? Parcă l-ai părăsit.
Ai dreptate, așa e.
E limpede că e răvășit și nu mai e el însuși.
- Limpede. - Dar nu contează.
Știi de ce? Am întâlnit un prinț.
- Serios? - Da. Foarte frumușel.
Demetri. Deja ne tutuim. Titlurile nu contează pentru noi.
- Am avut o zi nemaipomenită! De fapt... - Camryn.
A fost cam ciudată. Mama era îngrijorată, iar Ileana și Karsh au fost ciudați.
Știu că e greu de văzut.
- Toți mă tratează ca pe o... - Ce ai găsit?
- Ce am... - Da.
- Când ai intrat, ai zis că ai găsit... - Uite!
A apărut din senin, la propriu.
- Are inscripționat blazonul tatei. - Știu.
Deci e adevărat.
E un semn.
Trăiește! Cred că tatăl nostru încă trăiește.
Ce spui acolo?
Am scris toate poveștile astea
despre el și cum ne tot cere ajutorul.
Poveștile tale se adeveresc mereu.
Știu. Nu voiam să vorbesc despre ele, fiindcă nu eram sigură.
Dar unde e?
E blocat.
E prins într-un loc numit „Tenebrele”.
Haide.
Trebuie să-i spunem Mirandei.
Aici. Nu, acolo!
Nu...
- Ileana. - Karsh.
Ce bine! Sunteți tefere.
- Ce s-a întâmplat? - S-a întors Thantos.
- Ce? - S-a întors Thantos.
- Ce? - S-a întors Thantos!
Parcă am distrus Întunericul. Cum de mai trăiește Thantos?
Da, am crezut că vrăjile noastre i-au venit de hac definitiv.
A scos un țipăt furios, iar apoi, s-a zis cu Thantos.
Când a fost distrus, rămășițele lui
s-au agățat de o fărâmă de viață în Tenebre.
Tenebrele? Vezi, chiar există.
În ultimele zile, am simțit o entitate obscură ce se mișca prin Umbre.
Până acum, nu eram sigură că e Thantos.
Azi după-amiază, un slujitor de-ai mei a fost atacat în Turnul de Miazănoapte.
Ce cumplit!
Eu eram în Turn, puteam să fiu eu victima!
Vrea să zică: „Ce cumplit! E teafăr?”
Se subînțelegea.
Va fi bine... Binișor.
Dar umbra lui? Nu prea binișor.
- Umbra lui? - Umbrele există singure aici?
Da.
În acea lume, în Tenebre,
Thantos se ascunde și își plănuiește revenirea.
- Sper doar că nu e prea târziu. - Prea târziu? Cum adică?
- S-a zis cu ele. - Clar.
Prea târziu să-l împiedicăm să-și recapete forma umană.
De ce? Ce se întâmplă dacă o recapătă? E de rău, nu?
Sigur va fi rău.
Are doar un singur țel: să vă distrugă pe voi două.
Da... Da, asta intră la categoria „rău”.
Dacă Thantos revine într-adevăr, nu cred că îi mai ținem piept o dată.
Stai așa! Asta stătea deasupra ta azi-dimineață.
Nu era un bărbat, ci umbra unuia.
- Thantos a fost la noi acasă! - Ba nu!
- Ba da! - Ba nu!
Dacă poate călători deja între lumi, e mai puternic decât credeam.
Ce tot ai cu umbrele astea?
- Nu era Umbră. - Ba da!
Mă tem că, și acum, doar voi două îl puteți opri.
Noi? De ce?
De ce nu pun și ei vrăjile la treabă?
- Fără supărare. - Nu m-am supărat.
Dar e o întrebare bună, ei sunt mai mult spectatori.
Acum încep să mă supăr.
Peste două zile, Soarele și Luna vor fi perfect aliniate.
O eclipsă solară?
Amândouă veți avea puteri maxime.
Mereu mi-am dorit să am nunta la eclipsă. Hai, te rog!
- Știi că mama n-ajunge în două zile! - Da, corect... Te rog frumos!
- Nu! - Sigur? Nu se...
Vreau să facă Vraja Răpunerii.
Nu se poate. Nu pot face Vraja Răpunerii.
Încă sunt la cursul de trecut prin pereți. Au corijență.
A existat un incident.
- Mai exact, au rămas blocate în pereți. - Nu avem de ales.
- Dar nu-s pregătite. - Atunci, pregătiți-le.
N-ar trebui să decidem noi dacă facem Vraja Răpunerii sau nu?
Da. Ce-i cu ea?
E o vrajă așa puternică, încât distruge tot ce e ascuns în Tenebre.
Dacă facem vraja, va răpune și umbra tatei.
- Nu putem face vraja! - Poftim?
L-am găsit azi în Turnul de Miazănoapte. A fost al tatei, nu?
Cred că vrea să comunice cu noi.
E în viață. Cred că-i în Tenebre.
Îmi pare tare rău.
Știu că nu vreți să acceptați adevărul, dar tatăl vostru a murit.
Nu se mai întoarce.
Ani întregi am căutat prin Tenebre. Nu l-am găsit.
- Dar poveștile și visele mele... - Sunt date de Thantos.
Luna e pe jumătate întunecată. Ai legătură cu Tenebrele. Se folosește de tine.
Dar inelul? Inelul lui Aron?
Numai Thantos l-ar putea avea.
I l-a luat când l-a ucis.
Dar nu e Thantos! Știu că nu e!
E Aron, tatăl nostru. Are nevoie de ajutorul nostru!
Nu. Noi avem de ajutorul vostru.
Îmi pare rău, dar va trebui să aveți încredere în mine.
Mă bazez pe tine și pe sora ta.
Viitorul lumii din Coventry depinde de voi.
Nu-mi vine să cred că s-au descurcat până acum fără noi.
- Pregătiți-vă pentru vrajă. - Da, Majestate.
Bine, ia să vedem...
Cel mai important aspect al Vrăjii de Răpunere
e folosirea unor proporții corecte.
Echilibrul ei e foarte gingaș. Vă trebuie...
Ajutați-mă! Cum ziceam, vă trebuie Soare și Lună în părți egale!
- Întoarce-te! - Am prins-o!
Așa!
Jos!
Bine...
Bine, după cum ziceam...
Cel mai important aspect este să avem...
Ce-ar fi să începem direct? Nu scoți iepurele din joben tot vorbind.
Nu, dar împiedici sătucurile să se preschimbe în măgari.
Am zis că regret.
Și coincidența face ca în acel sat să fi stat și maică-mea.
Regret... oarecum.
Țineți-vă de mâini. Facem începutul.
Țineți minte, echilibrul contează.
O parte Soare, o parte Lună, o parte...
- Cred că au înțeles. - ...cald, o parte rece.
- Gata? - Gata.
- „Puterea Soarelui...” - „Și forțele Lunii...”
E partea mea preferată.
„Să se unească în căutarea noastră.”
„Și să deschidă porțile Tenebrelor.”
Ce tare! Cum de...
Poate mai reducem puțin din Soare.
Alex, sigur ți-ai dat silința?
Da. Nu. Oarecum.
Chiar nu cred că ar trebui să continuăm.
- Ai auzit ce-a zis mama. - Știu. Nu înseamnă că-mi convine.
Acum, nu contează dacă-ți convine sau nu.
Mama ta nu ți-ar cere așa ceva dacă n-ar fi esențial.
Bine. Hai să răpunem tot.
Ce-ar fi să mai exersați
cât noi ne schimbăm în niște haine mai puțin...
...carbonizate?
- Îmi pare rău! - Și mie!
Mă mir că n-ai plecat încă.
- De ce să plec? - Mă gândeam că o să dai fuga acasă.
Mai ales că n-am văzut nicio caleașcă sau vreun cal alb.
Sunt în spatele palatului.
În plus, mama are nevoie de noi.
Subliniez: de noi.
Te rog, nu reușesc fără tine!
Suntem două jumătăți dintr-un tot.
Vrăjitoare gemene?
- Vrăjigemene. - Vrăjigemene.
Hai, Vrăjigemenele!
Bine...
- „Puterea Soarelui...” - „Și forțele Lunii...”
„Să se unească în căutarea noastră.”
Acum, concentrează-te.
Toată energia și atenția noastră trebuie să fie fixate pe...
Demetri!
Te-ai concentrat de te-ai rupt!
Demetri!
Demetri?
Cam? Cam!
Demetri!
- Salut! - Salutare.
Scuze, n-am vrut să vă deranjez.
Nu ne-ai deranjat. Ne prosteam și noi.
Da, încercam să salvăm regatul și tot ce e bun și curat.
Demetri, ea e sora mea...
- Alex. - Da, știam cum te cheamă.
- Încântat. - El e prințul meu!
Da, m-am prins.
Ce vrei?!
E un tip extraordinar, mi-a arătat cum să repar obiecte.
Uite!
- Cam! - Arată-i!
Ce-ar fi să-i arăți tu?
N-aș fi cine știe ce profesor dacă mi-aș eclipsa discipolii.
Bine...
- Nu-i un tip fantastic? - Da, chiar e.
Păi, cred că ar trebui să vă las să salvați lumea.
- Aș putea să vă fac turul grădinilor. - Da!
Adică, da.
Un „da” hotărât.
Aici erai! Îmi aduci niște ceai?
Mie-mi aduci niște sandviciuri cu salată de pui, fără crustă?
Vreau și măsline. Sunt moartă după măsline.
- Mai stai mult? - Imediat, dle.
Unde ți-e șorțul? Pune-ți șorțul!
Lumea a cam luat-o razna după ce am fost exilați.
Comandați și voi două ceva! Lucrăm până târziu.
Nu ești prinț?
Nu, sunt... Mă scuzați.
Cam, ce tot stai? Du-te după el!
Are treabă, nu vreau să-l...
Mai bine ne ocupăm de vrajă.
Ești imposibilă.
Demetri! Demetri!
- Demetri, vreau să vorbim. - Slavă ție!
- Prințesă Artemis. - Prințesă Alex.
Chiar trebuie să renunțați la formulele astea.
Îmi pare rău. Te rog să nu te superi.
N-am mințit-o. N-am zis nici adevărul, dar nu mințeam.
E în regulă. Liniștește-te, nu s-a supărat nimeni.
Voiam doar s-o impresionez.
Voiam să mă placă.
Chiar dacă ești ospătar, nu înseamnă că nu poți impresiona.
Am făcut curățenie la alții,
inclusiv la toaletă, două veri la rând.
- Serios? - Când trebuie, trebuie.
Nu slujba ta te definește.
- Nu, normal. Originile te definesc. - Nu, din nou.
Scuze, sigur ești prințesă?
- Fiindcă... - Nu-s de mult.
Mai așteaptă câteva săptămâni și-ți promit că voi fi mai fițoasă.
Sincer, Camryn... Te place.
Deci, nu te lăsa. Bine?
Bine.
- Pot să-ți cer un serviciu? - Sigur, spune.
Îmi împrumuți niște magie?
Magie? De ce vrei asta?
Ca să fac ceva deosebit pentru Camryn.
Tu nu ai?
Nu.
Bine, atunci...
- Ce s-a întâmplat? - Ești bine?
E mâna lui Thantos, sigur! A vrut să ia umbra lui Demetri.
- Acum unde-i? - Acolo.
- Unde? - Acolo!
- Unde? - Uite!
E acolo.
Nu știam ce altceva să fac.
Voia să-mi împrumute magia ca s-o impresioneze pe Cam.
Și?
Fii serios, numai Thantos ar fi putut cere așa ceva!
Suntem în Coventry. Toți aveți puteri magice, nu?
Nu e chiar adevărul adevărat.
Îmi chemați un chiropractician?
După uciderea tatălui tău,
mama ta a lăsat magia în mâinile celor care o pot controla pe deplin.
Precum familia regală și apărătorii tăi.
Noi, adică.
Toți au rămas fără puteri?
Groaznic! Nu e drept!
Alex, nu cred că înțelegi...
Nu, înțeleg prea bine.
Nu mă grăbesc deloc cu salata de pui.
Cammie!
Ai văzut-o pe Alex? A dispărut de azi-dimineață.
Cammie, știi câte griji mi-am făcut?
Ți-am dat mesaje toată dimineața.
Scuze, eram într-o zonă... fără semnal.
- Ai văzut-o? - Clar!
Geamăna doi e la cantină și vrăjește cu Marcus.
Ți-am trimis poze.
- Nu se poate! - Exact.
Își citesc notițele.
Nu chicotește, nu-și flutură părul...
Nu se pricepe deloc.
Mulțumesc, ești o prietenă așa bună!
Nu-s așa bună dacă nu-mi răspunzi la mesaje!
Am făcut bășici la degete!
Mai bine-ți zic eu ce să faci.
- Fac tot posibilul. - Trebuie să plec.
- Pa! - Salut!
Fiți atenți la mine! Mă cred superioară tuturor.
Nici măcar nu folosesc balsam.
Doamne...
Salut, Marcus! Sunt tot eu, Alex.
Da, văd. Ce s-a întâmplat? Parcă plecaseși să înveți.
Serios? Da!
Am de învățat. Am de citit multe cărți scrise de morți.
Înainte să plec, mă gândeam...
O știi pe Camryn, soră-mea? E frumoasă foc, ieșeai cu ea.
Ce părere ai despre ea?
Asta a picat cam din senin.
Nu știu. Îmi place, e simpatică.
E puțin cam fadă și cam egocentrică uneori...
Nu-s egocentrică!
Nici n-am zis că ai fi.
Salut, Marcus! Salut, Alex!
Scuze...
Ia spuneți, despre ce vorbeați?
Ce pantofi drăguți!
Eu n-aș zice cuvintele astea! N-aș zice asta.
S-ar aplica doar dacă pantofii chiar ar fi drăguți.
Sunt pantofii tăi.
Tu ce cauți aici? Avem treabă.
Îmi trăiesc viața. În plus, m-am săturat de locul ăla.
Eu plec. Ne mai vedem.
- Pa, Marcus! - Pa, Marcus!
Ce-i cu tine? N-ai încredere în mine?
Nu. N-am fost atentă nici două minute și ai sărit pe el. De ce să am?
Fiindcă n-aș încerca niciodată să-ți fac rău!
- Ar trebui să fii conștientă de asta. - Sunt.
Nu l-am părăsit eu. El m-a părăsit.
Așa le-am zis altora, ca să nu fiu într-o lumină proastă.
Îmi pare rău, Cam.
E în regulă. Măcar am aflat motivul.
Mi-a zis că de fapt n-aveați prea multe în comun.
- Nu crezi că-s egocentrică? - Nu!
O persoană egocentrică n-ar fi fugit din Coventry, cum am făcut eu.
Și, dacă crezi că tata e în viață, ce-ai putea să faci, Alex?
Nu doar cred, Camryn. Știu.
De ce oare comunică doar cu mine?
- Mi-a dat inelul mie. - Și desenul.
I-ai desenat blazonul dintr-o viziune. Îl mai ai?
E în rucsac.
Șase sute de desene cu Marcus...
Uite-l!
- Ăsta e castelul. - Și ce?
N-am mai văzut ușile astea.
- Trebuie să ajungem rapid în Coventry. - Rapid?
- Camryn, nu! - Nu te teme, am mai exersat.
O să te miri când o să vezi ce pot face.
Camryn!
Cam, nu prea seamănă cu Coventry. Sigur suntem în Coventry?
Normal că suntem!
Nu pot merge înainte!
Hai c-a mers.
Nu mă prea mir.
Sigur am ajuns?
Trebuie să fi ajuns. Totul arată la fel.
Totul, cu excepția zidului de cărămidă.
Or fi reamenajat.
Sincer, nu e cea mai proastă idee...
Alex?
Alex? Mai știi când îți ziceam de incident?
Ileana...
Nu știu ce să zic...
Nu crezi că l-au zidit din motive obiective?
Ba da, și vreau să aflu acele motive.
Stai prin preajmă.
Stai! Știi când te uiți la un film de groază
și e mereu o proastă care intră în casa înfricoșătoare, în ciuda semnelor,
iar publicul strigă: „Nu intra!”?
- Da? - Tu ești acea fată.
- Asta ce-a fost? - Nimic. Doar o umbră.
Gata. Cred că suntem în siguranță.
Salut! Nu trebuia să studiați o vrajă?
Păi... Aruncam o privire în noua construcție și...
- Da... - Sincer...
V-ar mai trebui niște băi.
Da. Cam a făcut desenul ăsta.
Desenam mereu la vârsta ta.
- Nu e cam ciudat? - Era mai ciudat dacă nu desenai.
Thantos e multe, dar nu e prost.
Încearcă să te inducă în eroare.
Aici era biroul tatei, nu?
Da.
Era locul lui preferat din tot castelul.
E exact cum l-a lăsat.
Cum era el ca om?
Te rog să ne spui. Niciodată nu vorbești despre el.
Nu știu de unde să încep.
Era amuzant, drăguț și puternic.
Eram de vârsta voastră când l-am întâlnit la Festivalul Hibernal.
Am dansat toată noaptea împreună.
La final, a vrut să-mi dea un cadou ca să-l țin minte mereu.
Puteam să aleg orice-mi doream.
Și ce ai cerut?
O stea din cerul de la miazănoapte.
E o stea adevărată! Ce cadou ca lumea!
Nu am spus nimănui povestea.
Era secretul nostru.
- E cam târziu. Mergeți acasă. - Pa, mamă!
O să dorm mai liniștită știindu-vă în dimensiunea voastră.
Știu că vă e greu.
Nu pe Thantos l-am văzut.
E tata, știu sigur!
Știu că asta crezi.
Dar va trebui să ai încredere în mine.
Bine.
Îmi pare rău.
N-am de ales.
E în regulă, scumpo. Sigur totul e bine.
Sigur ajung imediat.
- Las-o baltă. - Nu-mi zice așa ceva!
Nu pot...
Nimeni n-a inventat telefonul pe tărâmul ăsta magic?
- Scuze... - Ieri ai stat la piscină și nu poți suna?
Am luat-o prin dulap. Scuze, tati.
- Mama ta nu mai putea de grijă. - De fapt, mama ta e bine.
Însă tatăl tău a golit piscina.
Scuze, tati. Încă nu mă pricep la comunicare interdimensională.
Zice fata care trimite mesaje, descarcă și vorbește la celular simultan.
- Nu se coordonează prea bine. - Te aud.
Ne bucurăm că ați ajuns acasă tefere.
V-ați distrat?
- Da! - A fost super!
- Incredibil! - Super!
Multă distracție.
Ne ascunzi ceva?
Nu.
Ne ascunzi ceva fiindcă știi că o vom lua razna
și că poate-i bubuie capul tatălui tău?
Da.
Bine...
Somn ușor!
- Ce... Asta-i tot? - Da.
- Noapte bună, tati! - Noapte bună, dle Barnes.
- Alex? - Da.
Știi, dacă vrei, poți să-mi zici „tată”.
Mulțumesc, dar nu e cazul încă.
Bine.
- Unde te duci? - Am uitat mașina!
- Dacă încă trăiesc? - Cine?
Aron și Thantos.
Poate și tata s-a ascuns în Tenebre până acum.
Ce, e prea mult timp?
Camryn, știu că a trecut mult timp, dar asta am scris în poveste.
„Tata era slăbit și a scăpat de Thantos.
Trăiește de atunci în Tenebre și veghează asupra noastră.”
Mi se tot spune că am darul intuiției.
Știi ceva? Intuiesc că tata e încă acolo
și n-o să-mi distrug șansa de a-l revedea printr-o vrajă tâmpită.
Sigur nu ai și darul dorinței? Mereu ai zis că ți-ai dorit un tată.
Nu e adevărat!
Nici măcar puțin? Adică, e...
Alex?
Fursecuri!
- Alex? - Fursecuri!
Alex?
Fursecuri!
E cineva acolo?
Știi ceva?
Dacă ești Thantos,
să știi că nu mă tem de tine.
Dar, dacă ești tatăl meu,
dacă chiar tu ești,
n-avem mult timp la dispoziție.
Dă-mi un semn. Orice.
Chiar tu ești!
Miranda!
- Te-am strigat. - Am auzit. Ești bine?
- Ce e? - Aron e aici, în castel.
E prins în Tenebre.
Știu ce vrei să spui, dar n-a fost Thantos. N-are cum.
Am cerut un semn și a desenat o stea.
O stea?
Da. Asta i-a dat mamei în noaptea dansului.
Era secretul lor.
O stea? Ce romantic!
- Ce, eu nu-s romantic? - Nu prea. Mi-a dat un gândac.
Da, fiindcă faci colecție!
- Acum. Adu-mi... - E de bine!
De ce nu te bucuri? Știm unde e!
- Putem... - Ajunge!
Nu vreau să mai vorbești despre tatăl tău.
Nu trebuia să-ți fi zis povestea.
De ce nu accepți posibilitatea că încă trăiește?
Că amândoi trăiesc?
S-ar putea să ai dreptate. Poate încă există amândoi.
Facem vraja oricum.
Ce?! Nu! Cum poți spune așa ceva?
Nu risc ca Thantos să-și recapete puterile.
N-ai fi în siguranță. Nimeni din Coventry n-ar fi.
- Dar tata... - Ar vrea să procedăm așa.
Ba nu! Știu sigur că nu!
Ai zis că Vraja Răpunerii ar distruge totul din Tenebre.
- Alex, fac ce consider eu că-i bine. - Așa o fi?
Poate și privarea tuturor de puteri magice a fost spre binele lor.
Alex...
Așa credeam pe atunci.
- Tu și sora ta... - Știi ceva? Încetează.
Nu-ți pasă de noi. Nici de noi, nici de Aron.
Îți pasă doar de mult iubitul tău regat.
Știi ceva? Spală-te pe cap cu el! Plec pe prima ușă pe care o văd.
Ia te uită! A apărut o ușă.
Alex, aproape a început eclipsa! Stai!
- Ce ciudat... - Da.
Într-o zi va înțelege.
N-a rămas mult timp până la eclipsă. Unde-i Camryn?
Acasă. În cealaltă casă. Cu părinții ei. Ceilalți.
Mama. Cealaltă mamă... Nu e aici.
- O căutați voi, vă rog? - Sigur!
Cereți-i să discute cu sora ei.
- Avem nevoie de amândouă aici. - Da, ne ocupăm noi.
- Ne putem opri ca să-mi schimb pantofii? - Se asortează perfect!
- Trebuie să vorbesc cu ea? De ce eu? - Fiindcă ești sora ei.
- Te va asculta. - Sigur ați cunoscut-o pe Alex?
Nu prea știe să asculte sau să fie o soră bună.
Mi-a luat și luciul de buze!
E așa o...
Uite-l.
Camryn, nu mai avem mult timp.
Dacă Thantos scapă din Tenebre, suntem neajutorați.
- Dar Miranda e... - Miranda e încă prea slăbită
după ultima luptă cu Întunericul.
Și e prea mândră să spună asta.
Doar la eclipsă îl putem opri. Întregul Coventry...
Întregul Coventry se bazează pe mine, știu.
Știu, știu!
Scuze, vreau să vă ajut.
Vreau să fac ce trebuie. Dar nu știu ce trebuie să fac!
Cred că știi.
Ești prințesă din Coventry. Nu poți sta cu mâinile-n sân.
Trebuie să acționezi și să guvernezi.
Îmi pare rău dacă nu credeai că ăsta e rolul prințeselor, dar e.
- Ce frumos ai pus-o la punct! - Mulțumesc.
- Da... - Nu e ce credeam că va fi, dar...
Îmi place. Îmi place să am responsabilități
și ca viața mea să aibă un sens.
- Și diadema? - Îmi place la nebunie!
Deci ne ajuți?
Nu doar o să vă ajut. O să am grijă să vină.
Pa-pa! Țineți-mi pumnii.
Stai! Vreau eu să zic.
„Plec pe prima ușă pe care o văd.”
Așa se invocă portaluri!
E pe piciorul meu!
- Ce faci? - Ce faci, Alex?
Dacă tata chiar...
Nu fugi de mine!
Se pare că ai făcut ceva senzație în lumea gemenelor.
N-am nicio legătură cu asta.
Camryn vrea ca Alex să meargă undeva, însă Alex refuză.
Așteaptă puțin. Alex va merge.
Cammie a mea obține tot ce vrea.
Nu chiar tot.
Hai să-ți explic.
Aici e normalitatea. Tu?
Tu ești la capătul celălalt al normalității.
Sigur ceva e în neregulă dacă tu crezi că gândești normal.
Te prefaci că nu se întâmplă? Cum îl ajută asta pe tata, Alex?
- De parcă ți-ar păsa ție, Camryn. - Îmi pasă mai mult decât ție.
Explică-mi logica afirmației ăsteia.
Îmi pasă destul cât să rămân. Vreau să aflu ce e drept.
- Eu știu ce e drept. - Și de ce mai stai aici, Alex?
Dacă aș ști cu adevărat, așa cum susții tu,
aș face tot ce-mi stă în putere ca să-l ajut.
Bine. Cum vrei să fac asta?
Habar n-am. Am conceput doar prima parte din discurs.
- Nu contează. - Ai dreptate.
- Serios? - Serios.
Vii cu mine?
Nici să vrei nu m-ai opri. Nu vrei să mă oprești, nu?
Ai văzut...
- Ce să văd? - Exact.
- Ne vedem mai târziu? - Da, sigur.
Bine.
„Vraja de trecut prin pereți.”
E prea târziu pentru ea.
Unde ești? Unde o fi?
Alex, l-am chemat, ne-am rugat de el și am strigat la el.
Nu știu ce crezi că ai văzut, dar nu mai e.
Nu știu ce altceva să fac.
Tată, ajută-mă, te rog.
Trebuie să plecăm. Începe eclipsa!
- Nu, Cam... - Ba da. Trebuie să spunem vraja.
Doar așa-l oprim pe Thantos.
Totul va fi bine. Vom fi împreună.
E singura...
Acum chiar m-am speriat.
E o carte de vrăji.
Tot mi-e frică!
E aici. Vrea să ne spună ceva.
E Vraja Libertății. Cu ea eliberezi spiritele prinse în Tenebre.
Alex, nu. Sunt sigură că-i doar Thantos. Hai să mergem!
„Puterea Soarelui și forțele Lunii.”
E o vrajă aproape identică.
Care-i ultimul rând din Vraja Răpunerii?
„Și răpune-ne dușmanii din Întunericul ce-i ascunde”.
Fii atentă. Singura diferență e că zici în schimb:
„Eliberează-ne prietenii din Întunericul ce-i leagă.”
Trebuie doar să înlocuim ultimul rând.
- Eu ziceam cuvintele alea! - Știu.
- Tu ești singura care poate. - Nu iar... De ce eu?
Trebuie! E un semn!
- Trebuie să discut cu Miranda. - Nu se poate. Știm ce va zice.
- Ce căutați aici? - Începe eclipsa! Nu puteți întârzia!
- Alex, chiar vreau să discut cu Miranda. - Te cunosc.
- Vei face ce trebuie. - Haideți odată!
Umbrele nu se răpun singure.
- Haideți, să mergem! - M-am săturat să vă tot caut!
Mai puțin de un minut!
Am venit!
Mulțumesc.
Știam eu că nu mă lăsați la greu. Haideți, să mergem!
Soarta tuturor e în mâinile voastre.
Nu vă stresez prea tare. Stați aici. Așa... Nu, stai.
Tu trebuie să stai aici.
Ba nu, aici.
- Nu. - Aici, atunci?
Grăbiți-vă! Trebuie să iasă perfect!
- O altă șansă n-avem. - Relaxați-vă.
Miranda! Soarele!
Da, mulțumesc, mi-am dat seama.
- Respiră... - Haide!
Ce-mi plac eclipsele!
Nu ar fi fost frumos să fie nunta noastră? Ce romantic...
- Ai luat popcorn? - Popcorn?
Nu e cam nepotrivit în situația asta?
Vrei o bomboană?
Trebuie să răpunem răul pentru totdeauna.
- Ești bine? - Da.
- Sunt puțin agitată. - Și eu sunt bine.
- Voi două faceți ce trebuie. - Știu.
Îți va ieși cum trebuie. Bine? Gata?
„Puterea Soarelui...”
„Și forțele Lunii...”
„Să se unească în căutarea noastră.”
„Și să deschidă porțile Tenebrelor.”
„Lumina noastră să spintece noaptea veșnică.”
„Și să răzbată în toate cotloanele. Așa, noi vom putea...”
„Așa, noi vom putea...
Să ne eliberăm prietenii.” Trebuie să zicem, să-l eliberăm!
- Fac Vraja Libertății! - N-ar îndrăzni.
Hai, spune!
„Ca să ne răpunem dușmanii din Întunericul ce-i ascunde.”
Cam! Nu!
Ce ai făcut?
Îmi pare rău, așa trebuia.
- Thantos trebuia oprit. - Dar nu era Thantos!
Fă ceva!
Nimeni nu poate face nimic! Ați dezlănțuit Lumina!
Nu se oprește până nu răzbate în toate Umbrele și distruge tot.
Trebuie să-l avertizez pe tata, să se ascundă!
Nimic nu se mai ascunde acum în Umbre!
Alex!
Grăbește-te! Mai repede, vine Lumina!
Am făcut Vraja Răpunerii și n-o pot opri.
Zi-mi ce să fac! Dă-mi un semn!
O Vrajă de Transfer?
„Transferul magiei de la o persoană la alta.”
Bine, o s-o fac. Spune-mi și cum.
Scrie aici că trebuie să te ating.
Artemis...
Nu merge cu o Umbră!
Artemis...
E prea târziu.
Artemis...
Artemis, acum.
„Îți dau totul.”
Alex! Alex, ești teafără?
Am reușit! L-am salvat pe tata. I-am dat magia mea.
- Thantos... - În carne și oase.
V-a fost dor de mine?
Îmi pare rău. Eram sigură că e...
Răul de Thantos...
Se hrănește cu speranțele și nesiguranța nevinovaților.
Ar trebui să nu mai fac asta.
Și totuși...
Nimic nu-mi produce o satisfacție așa mare.
Nu te lăsăm să scapi basma curată.
Dar am scăpat deja.
Dacă-mi dați voie,
aș vrea să închei socotelile cu frate-miu înaintea Luminii.
- Ne scapă. - Nu! Ai auzit ce-a zis?
Aveai dreptate. Tata încă trăiește.
Hai să-l găsim!
- Ar putea fi oriunde! - Nu oriunde.
Era adevărat ce-ai scris în jurnal. Aron a fost mereu cu noi.
- Poate fi doar într-un loc. - Bine.
Tată! Ești aici?
Mamă!
Mai repede!
Mamă, ești teafără? Ce s-a întâmplat?
Thantos voia umbra mea. Bietul tău tată!
- Tată! - Dle Barnes!
Ajută-l să se ridice.
Hai, dragă.
I-am ținut piept.
Unde-i Thantos?
Doar...
Haide, scumpule. O să fie bine.
- De unde știi? - Nu știu. Așa zic și eu.
Scumpo?
- Fugi și tu? - Asta fac!
Poți pleca. Vreau doar Umbra ta.
Te ascundeai în Umbra unei bătrânele?
Chiar sunt dezamăgit.
Îmi dau demisia!
Bună, frate!
Nu arăți prea bine.
Mai bine termin ce am început acum 21 de ani.
Tată!
- E încuiată. - Dă-te.
- La ce școală de prințese mergi? - Fac taekwondo.
Sus.
Sigur sunt în Coventry. Unde altundeva...
A încuiat portalul de partea cealaltă.
- Cum ajungem la Coventry? - Știu altă cale.
Cam! Stai, Cam!
Data viitoare o iau pe jos.
Repede! Încă e eclipsă.
- Fugi! Îl putem salva pe tata! - Tatăl vostru e viu!
Nu, așteptați!
Vechea vrajă de protecție, nu?
Da, mereu ne face figura.
Nu nouă. Pe tine te-a păcălit. Eu...
Pe tine cel puțin...
Nu e momentul potrivit.
Thantos a făcut o vrajă și ne-a blocat aici.
Castelul se deschide doar dinăuntru.
Cum a scăpat Thantos de Lumină și și-a recăpătat puterile?
Nu contează cum.
Motivul a fost unul admirabil.
Mulțumesc.
Aici e!
Haideți! Ușa e pe acolo!
- Auzi, vreau salată de pui, muștar... - Haide, Ileana!
- Unde e Thantos? - La Turnul de Miazănoapte, cu Aron.
- Cum ai deschis ușa? - Miranda ne-a redat puterile.
Da, e mai greu decât pare.
- Haide! - Ai fost tare curajos.
Vezi? A fost impresionant.
- Oare era cel mai bun moment? - Tare-ți mai place de el!
Ai o zi proastă, frate.
O fiică a folosit Vraja Răpunerii,
cealaltă i-a dat dușmanului tău toată puterea ei.
Copiii ăștia... Ce să-i faci?
- Dă-te! - Scuze!
Nu te-am adus ca să stăm la taclale.
Te-am adus...
Mai repede!
- Doar eu domnesc... - Nu te atinge de el!
Tată!
Fetelor, stați! Ne ocupăm noi.
- Am un plan. - Eu îl distrag.
Îl iei prin învăluire.
- Karsh! - Ileana!
Nu-ți da drumul!
Eu? Tu să nu-ți dai drumul!
Ai trimis invitațiile la nuntă?
- Ileana! - Ce?
Am uitat. Am fost cam ocupat recent.
Poate așa e mai bine.
Thantos!
Ce bine c-ai venit! Mă temeam că ratezi un moment special.
Imediat ce Soarele nu mai e ocultat de Lună,
dragul vostru soț și tată va pieri.
Nu te las să scapi.
Mă tem că n-ai încotro... Majestate.
Se pare că ești cam ocupată.
Nu!
Alex!
Nu!
Ce urât e când copiii sunt prinși la mijloc în scandaluri din familie!
- Ține-te bine! - De ce anume?
Tată! Nu!
Nu te apropia!
Cu plăcere.
Oricum n-ai ce să mai faci acum.
Nu i-a rămas nimic.
Știu că n-o să înțelegi în veci.
Când noi suntem aici...
...i-a rămas totul.
„Îți dăm totul.”
Nu!
Tată!
Vă mulțumesc.
Ai grijă!
Fraiere!
Aveai dreptate.
N-ar fi putut în veci să înțeleagă legătura dintre noi.
- Alo?! - Hei!
Ce faceți, vă mișcați și voi?
- Ne ajutați și pe noi? - Salut!
Serios, nu știm nicio vrajă de zbor!
Dacă mă gândesc mai bine, n-avem nici una de aterizare!
Nu știu cât mai rezistă garguiul de care m-am agățat!
Karsh, o iei pe frumoasa Ileana ca soție?
Da! Absolut!
Ileana, îl iei drept soț pe arătosul Karsh...
Arăți super!
Hai, că-ți place!
Da, recunosc că-mi place.
Normal.
Am avut noroc cu vremea, nu-i așa?
Are cineva vreo obiecție față de căsătoria dintre Ileana...
Știu. Ce repede cresc, nu?
Așa e.
Îmi dați inelele?
Da.
Ești preferata mea.
Nu-mi vine să cred că nu te tulbură mai mult momentul.
Ce să mă tulbure?
Sunt invidioasă pe cât spațiu are în dulap.
Acum, vă declarăm soț...
Și soție.
Bine...
Poți săruta mireasa.
Corect!
Bine.
- Nu merge drept... - De ce?
Avem nasurile mari.
- Ai zis că-i mare? - Nu! Nu cred că-i mare!
- Nu? - Nu, deloc.
- Sărut-o! - Bine!
- Petale de trandafir? - Ce scârbos!
A fost ideea gemenelor.
- Ai preschimbat-o pe maică-mea! - Arată mult mai drăguț așa!
- Ce frumos a fost! - Nu, a fost ciudat.
Nu, David, cum poți zice asta?
Da, a fost ciudat.
Gata, am reușit, stai.
- Tu ții... - Trebuie să...
Eu și dna Karsh lansăm un club de lectură.
Acum știi cum se termină basmul.
N-am avut dubii că e cu final fericit.
Ba ai avut numai dubii! Erai prințesa dubiilor!
- Ce?! - Da.
Eu?
- Nu, tu erai aia! - Ba nu.
Îți cade diadema.
- Mulțumesc. - Bine...
Cred că arătăm excelent.
Așa crezi?
Hai, vrăjigemenele!