Čime se baviš? -Učim da postanem glumica. Ti?
Kosim travnjake. -Stvarno?
Stvarno i mislim. Ali sledeće nedelje ću raditi nešto glamuroznije.
Šta to? -Noćni blagajnik u kafiću.
Ne mislim kako zarađuješ nego šta te zanima?
Kada bih imao odgovor na to, oboje bih nas smorio za pola sata.
Hvala Bogu da se to završilo.
Toliko o glumcima, a ona je bila razočaravajuća.
Frenk, divno. -Hvala, gđo Givings.
Uživali smo, imaš talentovanu ženu. -Proslediću joj to.
Frenk? -Zdravo.
Unutra je, spremam se za to piće. -Za koji minut.
Ejpril, draga?
Zdravo. Spremni smo da krenemo? Samo da skinem ovu šminku.
Nije bio neki trijumf. -Izgleda da ne. Biću odmah spremna.
Samo polako.
Učini mi uslugu, Mili i Šep su želeli da izađemo sa njima, reci da ne
možemo zbog dadilje. -Već sam im rekao da hoćemo.
Možeš li da kažeš da si pogrešio? -To je nepristojno.
Reći ću im sama. -Polako, ja ću.
Za mene si bila jedina osoba u predstavi. -Hvala.
Ne daj da te pogodi sve to.
Gomila amatera, ti si to učila. -Prestani da pričaš o tome.
Ne želim da se osećaš loše, nije vredno toga, dovoljno je loše živeti ovde.
Da, u redu je, prekini da pričaš o tome dok me ne izludiš.
Šta to radiš?
Ejpril, draga, porazgovarajmo. -Nemoj. Ne dodiruj me. Ostavi me na miru.
U redu, boli me što se ovde dešava gomila gluposti i nešto bih raščistio.
Prvo, nije moja krivica što je predstava bila loša.
Drugo, nije moja krivica što nisi postala glumica i čim prevaziđeš
tu sapunicu biće bolje za oboje.
Ne uklapam se u ulogu glupog, neosetljivog muža iz predgrađa.
To mi nakačinješ od kako smo se doselili ovamo i svestan sam toga.
Četvrto, Ejpril?!
Ejpril!
Šta to radiš, vrati se u kola. -Pusti me da stojim malo ovde.
Vrati se u kola molim te da porazgovaramo.
Zar nisam bila jasna da ne želim da razgovaram o tome.
Trudim se da budem fin. -Divno od tebe.
Ne zaslužujem ovo. -Uvek si tako odlučan o tome šta ne zaslužuješ.
Čekaj malo. Slušaj me, ovaj put se nećeš izvući sa izvrtanjem svega
što kažem, ovaj put znam da ne grešim. -Volela bih da si ostao kod kuće.
Ti si bolesna kada si ovakva. -A ti si odvratan.
Nećeš me prevariti, samo zato što sam u zamci ne misli da možeš
da radiš sa mnom šta želiš. -Ti si u zamci? Ne zasmejavaj me.
Jadni momče koji se zavaravaš. Pogledaj se i reci mi kako sebe
možeš nazvati muškarcem.
Isuse!
Ne gledaj me tako. -Možemo li sada da idemo kući?
REVOLUCIONARNI PUT
Petnaesti sprat.
Trebaće mi tvoja pomoć ovog jutra.
Narednih sati me upozoravaj na svaki Bandijev prilazak.
I moraćeš da me šititiš od pogleda i od trenutnka kada budem praznio želudac.
Dobro jutro, Džek. -Nije ništa dobro.
Naravno da sam znala od momenta kada si sišla sa voza šta tražiš.
Malu brvnaru ili letnjikovac. Mrzim što moram reći da toga više nema.
Ne očajavaj, postoji nešto što želim da ti pokažem.
To nije baš poželjno u ovom kraju, kao što vidite put Kroford
je sa malim kućama, vodoinstaleri, drvodelje, meštani te vrste.
Ali vodi do Revolucinarnog puta koji je mnogo lepši.
Želim da ti pokažem slatku kućicu, jednostavne linije, dobar travnjak,
divno za decu, iza naredne krivine.
Vidite onu belu, slatka je?
Jeste.
Hteli ste da me vidite.
Došlo je iz Toleda za tebe jutros, ovo je treći put ovog meseca.
Mislio sam... -Ne mogu ponovo da vodim ovaj razgovor.
Baš sam hteo da se pozabavim time. -Ljudi sa sela se ugledaju na nas
moramo da budemo efikasni. Ne možemo da stojimo u mestu.
U pravu sam? -Jeste.
O čemu se radi? -O Toledu, menadžer ranča želi
prepravljenu brošuru sa konferencije o Noksu 500.
"To nije efikasno, u pravu sam?"
Ne znam ni šta radi Noks 500. -Ne vređaj me.
Ako pogledate neaktivni dokument pod sp 1109 naći ćete
sve kopije poslate agenciji, tako možemo svemu da nađemo poreklo.
Nadam se da niste planirali rani ručak. -Nisam gladna.
Svratiću onda kasnije.
Morin, imaš sreće što si me upoznala. -Kako to?
Mogu ti pokazati stvari. Postoji određena umetnost preživljavanja.
Da ti pokažem.
Konobar, donesite mi telefon i još dva martinija.
Lokal 55566 molim.
Gđo Džorganson, Frenk Viler je, obaveštavam vas da šaljem
Morin Grub u vizuelnu pomoć. Trebaće mi do kraja popodneva.
Čuvajte se.
Nisam ni čula za to. -Zato što ne postoji.
Zdravo, Helen, uđi. -Ne mogu, samo sam donela seme.
Kao evropski prkos, ali ima divne male žute cvetove.
Potrebno je samo malo vode u prvih nekoliko dana.
Hvala, lepo od tebe. Hoćeš kafu?
Mogu li nešto da učinim za tebe? -Treba mi mala usluga.
U pitanju je moj sin Džon, u bolnici je. -Sve je u redu?
On je u mentalnoj bolnici.
Nije ozbiljno, malo je smožden. Stvari nekada mogu da budu bolje, zar ne?
Svakako. -Divna je ustanova, i lečenje mu čini čuda.
Kažu da će mu izlazak popodne doći dobro. Moji prijatelji su mu
uobičajeni. Putovao je, ima diplomu matematike,
može se reći da je intelektualac.
Mnogo bi mu značilo da upozna mladi par kao što ste vas dvoje.
Voleli bismo da ga upoznamo. -Stvarno?
Da, voleli bismo. -Hvala ti, draga.
Moram da krenem.
Sećam se kada si prvog dana sišla sa voza, nisi bila kao ostali klijenti.
Razlikovala si se, delovala si posebno.
Još uvek i jesi. Upamti, samo malo vode, moram da bežim.
Zdravo.
Malo si me napio.
Znaš li šta je danas? -Ponedeljak.
Danas mi je rođendan, punim 30 godina. -Srećan rođendan!
Kako se zove ono odeljenje koje si izmislio?
Vizuelna pomoć. -Kakva šala.
Hoćeš da čuješ pravu?
Moj otac je radio u Noksu. Bio je prodavac u Jankersu.
Jednom godišnje me je vodio u grad na ručak, to je bila prilika za poseban
životni savet. -Lepo. -Nije baš bilo.
Sedeo sam i mislio se da ne želim da završim kao on.
Evo me, tridesetogodišnji radnik Noksa. Možeš li da veruješ?
Izgubila sam te kod onoga da ti je otac radio za Noks.
Sve mi se nekako gubi.
Da odemo na vazduh?
Ovo si ti? -Da, bila si u Parizu?
Nisam bila nigde. -Odvešću te sa sobom, idem prvom prilikom.
Ljudi tamo su živi, nisu kao ovde.
Samo znam da želim da osetim stvari, stvarno da ih osetim.
Kako to zvuči kao ambicija?
Frenk Viler, mislim da si najzanimljivija osoba koju sam upoznala.
Ovo nisi imala na umu kada si jutros otišla na posao. -Svakako da ne.
Imaš li cigaretu? -Naravno.
Izvoli.
Mogu li da ti sipam piće? -Kasno je, bolje da krenem.
Propustio si voz? -Uhvatiću sledeći.
Bila si divna.
Čuvaj se.
Frenk? -Zašto si se obukla?
Nedostajao si mi ceo dan i želim da ti se izvinim što sam onakva
od predstave. Žao mi je zbog svega i volim te.
Ostalo može da sačeka.
Samo sačekaj ovde dok te ne pozovem.
Frenk, sada možeš da uđeš.
Srećan rođendan, dragi. -Volim te, tata. -I ja te volim.
Frenk?
Frenk, imam divnu ideju, ceo dan mislim na to. -O čemu se radi?
Znaš li koliko imamo ušteđenog novca? Dovoljno da živimo
šest meseci a da ne zaradiš ni dolara.
A od novca od kola i kuće još duže. -Koliko možemo da dobijemo
za kuću, o čemu govoriš? Gde ćemo živeti?
U Parizu. -Šta?
Rekao si da je to jedino mesto na koje bi želeo da se vratiš.
Zašto ne bismo otišli tamo? -Ozbiljna si?
Da, šta nas sprečava. -Mogu da smislim gomilu toga.
Kakav bih posao mogao da dobijem. -Nećeš nijedan jer ću ja.
Ne smej mi se, znaš li koliko plaćaju sekretaricama u vladi u Evropi?
Misliš da se šalim? -Imam pitanja, šta ja da radim dok ti zarađuješ?
U tome je i stvar, radićeš ono što je trebalo i pre sedam godina.
Imaćeš vremena da saznaš šta je ono što želiš da radiš i kada
to shvatiš imaćeš vremena i slobode da počneš to da radiš.
Nije realno, draga.
Ovo je nerealno. Da pametan čovek radi na poslu koji ne podnosi.
Da dođe u kuću koju ne podnosi, ženi koja ne može isto to.
Znaš li šta je gore? Celo naše postojanje ovde se zasniva
na premisi da smo posebni i superiorni nad svime, ali nismo.
Mi smo kao i svi ostali.
Upali smo u istu iluziju, da moraš da se skrasiš čim dobiješ decu.
Kažnjavamo jedno drugo zbog toga. -Odlučili smo da se doselimo ovde,
niko me nije prisilio da prihvatim posao u Noksu.
Ko je i rekao da ja treba da postanem neko poseban.
Kada sam te upoznala mogao si da budeš sve.
Tada sam bio pametnjaković koji brblja. -Kako to možeš da kažeš?
Imaću vremena i to je privlačno. Sve ima smisla ako bih bio talentovan.
Slušaj, bitno je ono što si, ti u životu poričeš ono što jesi.
A šta je to? -Ne znaš. Ti si najdivnija stvar na svetu.
Ti si muškarac.
Ovo je naša prilika, naša jedina prilika.
U redu.
U redu? -Zašto da ne?
Dobro jutro svima. -Lepo te je videti, koje su novosti?
Selim se u Pariz. -A ja u Tanzaniju.
Interno pismo za Toledo. Pažnja za menadžera.
Zbog stalne korespondecije javljam da je stvar prihvaćena.
Tačka, novi paragraf. Slažemo se da postojeća brošura nije odogovarajuća.
Zato smo razvili razgovor o kontroli produkcije.
Izvolite, ovo su putnički čekovi. Rezervacije parobroda.
Ovo će vam dati ambasada. Srećno. -Hvala.
Septembar, najkasnije oktobar. Mislim da je bolje da ljudi
rade posao koji vole.
Recimo da te čeka prava vokacija, zar nećeš otkriti da je tamo isto?
Mislim da nije moguće otkriti bilo šta na 15. spratu zgrade Noks.
I mislim da i vi to znate.
Čak ovamo. Moramo da putujemo brodom preko okeana da stignemo.
Neću nikoga poznavati tamo. -Neću ni ja.
Seti se kako je bilo kada si počela sa školom, vidi koliko prijatelja imaš sad.
Ne znate šta jedu u Parizu. Ljigave puževe.
Mili, gde si, lutko? -Bolje se presvuci, stižu uskoro.
To ćeš obući? -Ne sviđa ti se?
Divno izgledaš.
Zdravo, bando.
Šta gledate?
Šep? Zvala sam te uporno. -Zdravo.
Evo, grickalice. -Gladna sam.
Ejpril, ne mogu da se suzdržim. Ličiš na mačku koja je pojela kanarinca.
Imaš nešto da nam saopštiš? -Imamo neke važne vesti.
Znala sam. -Ti im reci, draga.
Idemo u Evropu, u Pariz.
Da bismo živeli tamo.
Šta? -Kada? -U septembru.
Zašto? -Uvek smo to želeli, deca su dovoljno mala, lepo je.
Bio si tamo, reci joj. -Divan je grad.
Kada ste to odlučili? -Pre nedelju dana, tako smo odlučili.
Sada nam kažete? -Morali smo da se naviknemo.
Frenk, zaposlićeš se tamo? -Ne baš.
Kako to? -Frenk neće tražiti posao jer ću ja.
Šta ćeš ti raditi, Frenk? -Učiću, čitaću, shvatiću šta
želim da radim u životu. -Dok te ona izdržava?
Da, u početku.
Ne znate koliko plaćaju sekretarice u vladinim agencijama, NATO i tako...
A cena života je džabe.
Treba nam nešto drugačije, ne mladimo i ne želimo da nas život zaobiđe.
Tako je. -Zvuči divno.
Hvala ti. -Nedostajaćete nam.
I vi ćete nama. -Da nazdravimo za Pariz.
Živeli.
Znaš šta mislim? Da taj plan zvuči nezrelo.
Tako mi je lakše i meni, sve vreme mislim na to.
Kakav čovek će sedeti i čačkati nos dok žena radi? -Ne znam.
Zašto plačeš? Šta je bilo?
Nije ništa, samo sam...
Nemoj da plačeš, sve je u redu.
Njihove face.
Znaš li šta je ovo, sama ideja odlaska ovako, tako sam se osećao
i u ratu, bio sam uplašen kao i ostali, ali sam se osećao
živim, punim krvi. Sve je delovalo stvarnije.
Ljudi u uniformi, sneg na poljima i drveću i svi kako hodamo.
Bio sam uplašen, ali sam se mislio da je ovo sve, to je istina.
I ja sam se jednom tako osećala. -Kada?
Kada smo prvi put vodili ljubav.
Šta je bilo? -Bart Polok je ovde.
Kod Bandija je.
Velika stvar.
Izgleda da želi da razgovara sa tobom.
Ne pominji me.
Frenk, lepo te je videti.
Nismo se upoznali. -Lepo te je upoznati.
Razgovori o kontroli produkcije. Ovo je opasno, pošizeli su u Toledu.
Stvarno?
Polak je bio savršeni materijal za predsednika u najgorem smislu.
Milion dolara koji se smeše na 2 kilograma mišića među ušima.
Trebalo je da ga čuješ. Kakve gluposti.
Volela bih da sam mu videla lice kada si mu rekao da odlaziš.
Evo ih, dolaze.
Izvinte što kasnimo. Gužva u saobraćaju.
Zar nije? -Dok završe taj deo puta, moraće da počnu ispočetka.
Sigurno si ti Džon. -Pozdravi se.
Drago mi je, dosta sam čuo o vama.
Gde su vam deca? -Na rođendanu.
Da meni dolazi potvrđeni ludak i ja bih sklonio decu.
Vidi svu ovu hranu, nije trebalo da se mučiš zbog nas.
To su samo sendviči, Džon, želiš li?
Helen mesecima priča o vama, mladi Vilerovi.
Na revolucionarom putu. Mladi revolucionari na Vilerovom putu.
Da li neko želi šeri? -Ja bih želeo i popiću Helenin.
Imaš li dugačku čašu, stavi nekoliko kocki leda i do vrha.
Mogu to.
Salata od jaja je divna, moraš mi reći kako je praviš.
Advokat si, Frenk? -Nisam. -Dobro bi mi došao.
Nećemo ponovo po tome.
Tata, jedi salatu i ne mešaj se.
Imam mnoga pitanja i platio bih odgovore.
Ne treba mi da mi govore da je čovek koji juri majku sa stolom
u lošem položaju, to je očigledno. -Džon, dođi da pogledaš prozor.
Ako je pogodi i ubije to je zločin. -Sunce izlazi.
Ako samo slomi sto i ugruva je i ona odluči da ga tuži to je
građanska parnica. -Možda će biti duga, dođi da vidiš.
A da svima učiniš uslugu i začepiš. -Smirite se.
Možda mogu da pogledam i preporučim nekoga.
Čime se baviš? -Radim u Noksu.
Dizajniraš mašine, prodaješ ih, popravljaš? -Sva ta pitanja.
Radim u kancelariji, glup posao, nije zanimljiv.
Zašto ga onda radiš? -Možda ne voli pitanja.
Znam da me se ne tiče i znam odgovor, ako hoćeš kuću
moraš da imaš posao, a lepu kuću, onda posao koji ne voliš.
Ko god te pita zašto to radiš sigurno radi još nešto gore.
Slažete se, mama? -Izvini, Frenk.
Ne treba, Džone, slažem se sa svim što si rekao.
Zato dajem otkaz na jesen i odlazimo. -Selimo se u Pariz.
Znala si za ovo, mama. Šta misliš o tome?
Mladi Vilerovi odlaze.
Džone, molim te. -Smiri se.
Džone, a da izađemo na vazduh. -Ne znam da li je dobra ideja.
Ako želi Džon, što da ne.
Nakon tebe.
Čujem da si matematičar. -Sve je to gotovo.
Znate šta su tretmani šokom? Radili su mi ih 37.
Navodno rešava emotivne probleme, ali i matematiku.
Užasno. -Zašto? Matematika je tako zanimljiva?
Šokovi su odvratni i grozno je da ne možete da radite ono što želite.
Matematika je dosadna.
Dopada mi se tvoja devojka, Frenk. -I meni.
Od čega vi bežite? -Ne bežimo.
Šta je u Parizu? -Drugi način života.
Možda i bežimo od beznadežne praznine života ovde.
Beznadežne praznine. Sada ste to rekli.
Mnogi znaju za prazninu, ali treba hrabrosti da se vidi beznadežnost.
On je prvi primetio o čemu pričamo. -Istina je.
Možda smo ludi koliko i on.
Ako to znači živeti život kao da je bitno, onda me nije briga ako smo ludi.
A tebe? -Nije.
Toliko te volim.
Reci mi, Ted Bandi je dobar momak. Ali mi se ne sviđa kako si stalno
bio ispod svega. Mesto ti odgovara?
Zanima me samo prodaja elektronskih kompjutera američkim biznismenima.
Zato okupljam tim, ljude kao što si ti. Značiće više novca i posvećenosti.
Ali ćeš biti deo nečega uzbudljivog, kompjutera.
Zvuči uzbudljivo. -Bart.
Da te pitam, sećate li se Erla Vilera iz Jankersa?
Mislim da ne, rodbina? -Otac je radio kao prodavac skoro 20 godina.
Erl Viler?
Nema razloga da ga se sećate. -Sigurno je bio dobar čovek.
Trebalo je nešto da pomenem, napuštam firmu na jesen.
Drugi posao. -Nije?
Ako je u pitanju novac nema razloga da se ne sastanemo...
Cenim to, ali nije u pitanju novac nego nešto lično, nadam se da razumete.
Da ti kažem šta mi je rekao moj otac, čovek dobija samo
nekoliko prilika, ako ih ne zgrabi, jednog dana će se pitati
kako je ispao sporedan. -Verovatno je tako.
Razmisli o tome, razgovaraj sa ženom jer gde bi iko bio bez njih.
Ako odlučiš da nam se pridružiš mislim da to nikada nećeš zažaliti.
I to će biti divna uspomena na oca.
Razmisli o tome.
Znajući šta imaš znači ono što imaš. Znajući bez čega možeš, crtica.
To je kontrola zaliha.
Radiš do kasno? -Da, moram da se iskopam.
Čula sam da dobijaš unapređenje. Zverka.
Tvoj tata bi se ponosio tobom.
Mislim da bi.
Možda da te izvedem na piće. Da proslavimo.
Moglo bi.
Idem po stvari.
Povešću i kuce, i zeke, i lutke i kućicu i bojice.
Mislila sam da damo kućicu Medlin. -Ne želim.
Već sam ti objasnila da će biti teško zapakovati velike stvari.
Može da uzme medu i tri uskršnje zeke. -Samo velike stvari.
Idi napolje i igraj sa Majklom. -Ne bih.
Ceo dan si unutra. -Ne želim.
Ni ja ne želim da objašnjavam nešto po 15 puta nekome kome
je dosadno da sluša.
Šta je bilo? -Ništa.
Nešto se desilo jutros? -Nije se desilo ništa što ne znam danima.
Šta? -Ne pravi se lud, nisi primetio?
O čemu govoriš? -Trudna sam.
Šta? -Htela sam da sačekam dok deca ne odu u krevet, ali sam sigurna.
Danas sam bila kod lekara i ne mogu da se pretvaram da nije istina.
Koliko dugo? -Deset nedelja.
I sada si čekala da mi kažeš? -Ne znam šta sam mislila.
Žao mi je. -Znam.
Ali možemo da uradimo nešto, ne mora ovo da nas spreči da odemo.
Sećaš se devojke iz škole, dok god to sredimo pre 12.nedelje u redu je.
Moramo da budemo zajedno u ovome.
Smislićemo nešto.
Imamo 12 nedelja i vremena da odlučimo.
Volim te. -I ja volim tebe.
Frenk, kako je na poslu, preživeće bez tebe?
Pre neki dan se desilo nešto čudno. Uradio sam neki posao da
se oslobodim od Bandija i odjednom sam pametan čovek. -Obično je tako.
Sredio sam to za nekoliko minuta i sada žele da se pridružim timu specijalista.
Moroni. -Bilo bi smešno da ne nude toliko novca.
U iskušenju si? -Ironično je.
Mislila sam da si odbio posao. -Nisam još, to je samo opcija.
Sa tim novcem bi stvari ovde mogle da budu drugačije za nas.
Da imamo bolju kuću, da putujemo. Stvar je u tome da možemo da
budemo srećni ovde na neko vreme. Moguće je da nisu jedino Parižani
sposobni da vode zanimljive živote. -Odlučio si se?
To je samo opcija.
Recimo da si u pravu, i da zaradiš taj novac i vodimo zanimljiv
život ovde, zar ne bi i dalje gubio vreme na poslu koji ti je smešan?
Možda treba da to bude moj posao. -Tvoj posao?
Previše je toplo ovde, idem da se pokvasim.
Ne želiš da ideš? -Želim.
Nisi ništa probao i ako to ne uradiš ne možeš da ne uspeh.
Ja te izdržavam, plaćam kuću i radim 10 sati dnevno na poslu
koji ne podnosim. -Ne moraš.
Nisam srećan, ali imam kičmu da ne bežim od odgovornosti.
Potrebna je kičma da bi vodio život koji želiš.
Kuda ćeš? -Idem u wc, ako je to u redu.
Šta si nameravala sa ovim?
Šta si ti mislio, da me sprečiš? -Nego šta.
Izvoli i probaj. -Ako uradiš ovo i kunem se...
Napustićeš me? Da li je to pretnja ili obećanje?
Gde si kupila ovo, koliko dugo ga imaš, želim da znam?
Stvarno dramiš oko svega, dok god se uradi u prvih 12 nedelja, bezbedno je.
Zar se ja ništa ne pitam? -Naravno. To će biti za tebe.
Da bi imao vremena kao što smo razgovarali.
Kako može biti za mene kada mi se od same pomisli povraća.
Onda je zbog mene, reci mi da možemo da dobijemo dete u Parizu, ali me
ne teraj da ostanem ovde.
Ne možemo da dobijemo dete u Parizu. -Zašto ne?
Ne treba mi sve što imamo ovde. Briga me gde živimo, ko je napravio ova pravila?
Jedini razlog što smo se doslili ovde je zato što sam zatrudnela.
Dobili smo i drugo dete da bismo dokazali da prvo nije bila greška,
koliko to traje?
Da li želiš još jedno dete? Reci mi istinu, živeli smo od nje.
Dobro je kod nje što svi znaju šta je ma koliko živeli bez nje.
Niko ne zaboravlja istinu, samo postaju bolji u laganju.
Reci mi da li želiš još jedno dete? -Znam samo šta osećam.
I svako razuman bi osećao isto. -Rodila sam dvoje dece, to se ne računa?
Ti o deci govoriš kao o kazni. -Volim svoju decu.
Sigurna si u to? -Šta to znači?
Rekla si da je naša kćerka greška. Kako da znam da nisi
htela da se rešiš nje ili Majkla.
Da nisi htela da uništiš celu porodicu? -To nije istina.
Kako da znam to? -Prekini, molim te.
Normalna majka ne kupuje kožnu cev da bi prouzrokovala abortus
da bi proživela neku fantaziju.
Samo kažem da ne deluješ razumno i mislim da je vreme da nađemo
nekoga ko će ti život učiniti smislenim. -Novi posao će platiti i za to?
Ako ti treba psihijatar, platićemo ga.
Verovatno ima mnogo toga da se kaže.
Pariz je bio detinjasta ideja.
Možda i jeste.
Ejpril, možemo da budemo srećni ovde. Mogu da te usrećim ovde.
Imala si nekoliko divnih meseci, to ne mora da se završi.
Bićemo dobro, obećavam. -Nadam se.
Hvala što ste čekali. Polak će vas sada primiti.
Hvala.
Prevaren pokvarenom kontracepcijom. -Ne mogu reći da mi je žao.
Nedostajao bi u kocki. -Ne bi bilo isto bez tebe.
Šta je? -Plan je delovao malo nerealno.
Ne tiče me se. -Tako je.
Slaviće se.
Sećaš se kada si nas prvi put doveo.
Bilo je užasno, ali lepo.
Tako sam srećna, naša banda je ponovo na okupu.
Posao ne ide nikuda.
Ejpril, draga, šta kažeš na ples? -Ne sada, možda kasnije.
Ja ću da plešem.
Još uvek je tužna zbog Pariza. -Misliš da će biti dobro?
Daj devojkama nekoliko dana i možemo da prebolimo sve.
Frenk?
Dobro si? Mili? -Žao mi je.
Divno, kako da izađemo sada?
Ne brini, sačekaćemo. -A dadilja?
Odvedi Mili kući i idi tamo, a Šep će me odvesti kasnije.
Odgovara mi.
Bićeš dobro? -Svakako.
Laku noć.
Žao mi je što ne odlazite. Znam da ti je bilo važno.
Ne shvati pogrešno, bio sam tamo, ali nemaju tamo ono što mi imamo ovde.
Nije morao biti Pariz. -Samo si htela napolje?
Htela sam unutra. Da živimo ponovo.
Godinama sam mislila da delimo tajnu, da će biti divno u svetu.
Nisam znala kako, ali sam se nadala zbog mogućnosti.
Kako je to jadno. Tako je glupo.
Imati nade i obećanja koja nisu ispunjena.
Frenk zna šta želi, našao je svoje mesto. Oženjen, dvoje dece.
To bi trebalo da bude dovoljno.
Jeste za njega.
I u pravu je, nikad nismo bili posebni. -Jeste, vi ste Vilerovi, divan par.
To svi govore. -Videla sam drugu budućnost, ne mogu da je ne vidim.
Ne mogu da odem, ne mogu da ostanem. Ne koristim nikome.
Hajde da uradimo to.
Da te odvedem negde. -Uradićemo ovde, sada.
Ejpril, ovo sam oduvek želeo. Volim te. -Ne govori to.
Stvarno to mislim, volim te. -Molim te ćuti.
Možeš da me odvezeš kući?
Lepo je napolju. -Jeste.
Znaš li koji je dan? -12. nedelja. -Tako je.
Bilo je ludo leto, razumem što si uznemirena.
Znaš da ne spavam sa tobom i želiš da znaš zašto.
Žao mi je, ali ne razgovara mi se o tome. -O čemu treba?
Možemo li samo da prihvatamo dane kakvi jesu i damo sve od sebe
i da ne pričamo o svemu stalno?
Ne predlažem da razgovaramo, ali oboje smo pod stresom.
Treba da pomažemo jedno drugom što više.
Moje ponašanje je bilo čudno i rekao bih ti nešto.
Bio sam sa devojkom nekoliko puta u gradu.
Devojku koju jedva da poznajem, nije mi značilo ništa.
Sada je stvarno gotovo i da nisam siguran u to, ne bih ti nikada rekao.
Zašto jesi? -Mislim da želim ponovo da budem muškarac nakon
svega onoga oko abortusa. Iracionalna potreba da se nešto dokaže.
Ne mislim zašto si bio sa devojkom nego zašto si mi rekao.
Kako to? -Čemu to? Treba da budem ljubomorna?
Da se zaljubim u tebe ili vratim u krevet kod tebe?
Šta želiš da kažem? -Reci ono što osećaš.
Ne osećam ništa. -Drugim rečima te je briga šta
radim, koga krešem, niti išta. -Tako je, briga me.
Kreši koga želiš.
Ne razumeš da želim da ti bude stalo. -Znam da je tako.
I bilo bi me briga da te volim, ali mislim da te ne volim više
i shvatila sam to i ne želim da razgovaram više.
Ne pričaj mi više to. Znaš dobro da me voliš. -Misliš to?
Da li je neko kod kuće?
Izvinite, večera kasni, želi li još neko piće?
Ne brini, lepo je družiti se, ne treba ovoliko da se mučiš.
Sigurno sada dok se pakujete imate mnogo obaveza.
Došlo je do promene plana, mislio sam da se vidi, Ejpril je trudna.
Čestitam. -Tako mi je drago. Očekujem da vam treba veća kuća.
Samo malo, mama. Nije mi jasno, šta je očigledno kod toga.
Trudna je, pa šta, zar ljudi ne dobijaju decu u Evropi?
Ali im se ne savetuje da dobiju decu osim ako ne mogu da ih priušte.
Novac je dobar razlog, ali teško da je ikada pravi razlog. Koji je pravi?
Žena te je odgovorila, ženica je odlučila da nije spremna da odustane
od domaćinstva? Nije to, previše je čvrsta.
Onda si sigurno ti, šta se desilo? -Džon, nepristojan si.
Šta se desilo? Uplašio si se. Bolje ti je ipak ovde.
Mislio si da je ovde udobnije u beznadežnoj praznini.
Pogledaj mu lice, šta je bilo Vileru, u pravu sam?
Sine, bolje... -Ne bi me iznenadilo da je namerno napumpao da
bi ostatak života proveo krijući se iza majčine haljine.
Tako nikada ne bi morao da sazna od čega je.
Bilo mi te je dosta. Ko misliš da si? Dolaziš ovamo i kažeš bilo koju
ludu misao koja ti padne na pamet i mislim da je vreme da ti neko kaže
da ućutiš. -Nije mu dobro.
Malo morgen, briga me je, treba da svoja mišljenja zadrži u ludnici gde pripada.
Idemo, sine.
Imaš opasnog čoveka, porodičnog čoveka.
Žao mi te je, možda i zaslužujete jedno drugo.
Kako ga ti gledaš počeću i njega da sažaljevam.
Sigurno ga maltretiraš ako se kao muškarac jedino može dokazati
tako što pravi decu.
Jebeni...! -Ne, nije mu dobro.
Idemo u kola, Džon.
Žao mi je, Ejpril. -Žao mi je, jesam li rekla to dovoljno puta?
Najviše će mi biti žao.
Drago mi je zbog jednog. Znaš zbog čega?
Drago mi je da neću biti to dete.
Ne govori mi, napravio sam cirkus od sebe. -Tako je.
I istina je sve što je onaj čovek rekao? -Očigledno ne moram, ti to govoriš.
Grešiš? -Zašto? -Jer je lud, znaš šta to znači?
Ne, znaš li ti? -To je nemogućnost povezivanja sa drugim bićem.
Nemogućnost da se voli.
Stvarno divno govoriš, kad bi od crnog moglo da se napravi belo
pričom, ti bi bio taj za taj posao. Sada sam luda jer te ne volim.
To je? -Grešiš, nisi luda i voliš me, to je stvar.
Mrzim te, ti si momak koji me je jednom nasmejao na zabavi,
a sada te prezirem.
Ako mi se približiš ili me dodirneš, vrištaću. -Prekini.
Jebi se!
Šta ćeš sada, da me udariš da bi mi pokazao koliko me voliš?
Nisi vredna udarca, ti si prazna žena. Šta radiš u mojoj
kući ako me toliko mrziš, zašto si udata za mene?
Zašto nosiš moje dete? Zašto ga se nisi otarasila?
Voleo bih da si to uradila.
Ejpril?
Skloni se od mene. -Slušaj.
Ne mogu da pobegnem od tebe ni u šumi. -Slušaj, nisam to mislio.
Zar ne možeš da prestaneš da govoriš, moram da razmislim.
Vrati se u kuću, molim te.
Hoćeš da ponovo vrištim? Uradiću to.
Dobro jutro. -Dobro jutro.
Želiš li omlet ili jaja na oko? -Ne znam. Nije ni bitno.
Može omlet ako je lakše. -I ja ću omlet.
Lepo je doručkovati bez dece za promenu. -Jeste.
Mislila sam da želiš doručak jer ti je danas važan dan.
Danas imaš razgovor sa Polakom? -Tako je. Važno je.
Verovala sam da jeste, bar za njih. Šta misliš da ćeš raditi?
Nisi mi rekao mnogo o tome?
Noks se sprema da kupi veliki kompjuter, veći od 500.
Nisam ti rekao za to? -Nisi, reci mi sada.
To je samo velika brza mešina, ali umesto mehaničkih čestica
imaš hiljade pojedinačnih cevčica usisivača.
Shvatam.
Bar mislim da shvatam.
Zanimljivo je. -Ne znam, verovatno jeste na neki način.
Treba da ceniš ono što radiš, očigledno si dobar u tome.
Bolje da krenem.
Ovo je bilo baš lepo i bio je divan doručak.
Ne znam da li sam ikada jeo bolji. -Hvala, i ja sam uživala.
Ne mrziš me? -Naravno da ne.
Prijatan ti dan.
Vidimo se.
Halo, Mili? Sve je u redu?
Bojim se da nisam bolje, zato sam te i zvala.
Ako ti ne smeta večeras bi bilo odlično.
Ne ako se igraju napolju. Ne zovi ih.
Poljubi ih od mene i reci im... Znaš. Dobro, hvala ti, zdravo.
Mislim da mi treba pomoć. 115 Revolucionarni put.
Frenk, rekli su ti šta se desilo?
Kako se zove, placenta? I još krvari.
Kažu da je izgubila mnogo krvi pre nego što je došla hitna pomoć.
Pokušavaju da zaustave krvarenje. Rekao je mnogo toga što ne
razumem, kapilari. Rekao je da je u nesvesti.
Sedi. -Ne želim da sedim.
Polako. Uzmi cigaretu. -To je uradila sama sebi.
Doneću ti kafu.
Bili su tako divni ljudi. Užas. Jadna Ejpril.
Frenk sada živi u gradu, gde ono radi?
Kompjuteri, zanimljiva firma.
Videli ste ih od tada? -Nismo ovde, previše uspomena.
Šep ih viđa u gradu.
Frenk je posvećen deci, svaki slobodan trenutak provodi sa njima.
Izvinite me.
Dobro si?
Ne želim da više razgovaramo o Vilerovima. -Dobro, ne moramo.
Tata, gledaj.
Ne mogu ti opisati koliko sam zadovoljna zbog Revolucionarnog puta.
Baš se obradujem kada opet vidim da je čisto i sređeno ponovo kada
prođem tuda. Sva svetla i prozori.
Godinama sam volela tu kuću i Brejsovi su jedini ljudi koji su
odgovarali toj kućici. Fini, savremeni ljudi.
Osim Vilerovih, misliš?
Vilerovi su mi bili dragi, bili su malo zgrčeni za moj ukus.
Nikada nisam govorila, ali su bili ljudi sa kojima je bilo teško.
Glavni razlog što je bilo tako teško prodati kućicu jer su dopustili
da se tako unazadi. Slomljeni ramovi prozora, vlažan podrum,
bojice po zidu, mrlje...