Det är dags nu.
Du måste vara vacker på din begravning. Som om du levde.
Sovande. Det är så här alla kommer att minnas dig.
- Vad är det? - Ingenting.
Du brukade njuta.
Förlåt, älskling.
Fan också.
Vad är det för fel, Anna?
Du känns så... frånvarande.
- Handlar det om oss? - Nej, det handlar inte om oss.
- Vad är det, då? - Jag vet inte.
Du... Jag vill bara att vi ska vara lyckliga igen.
- Är du lycklig? - Jag är lycklig.
Anna, jag älskar verkligen dig.
Hej, Jack!
Hör du mig inte? Är du döv, eller?
- Kan du inte prata heller? - Säg nåt!
- Vad pågår här? - Ingenting, miss Taylor.
Det ser inte så ut. Gå till era lektioner, pojkar.
Nu! Tillbaka till era lektioner. Är allt som det ska, Jack?
- Jag tror att den är död. - Vilken?
Den där? Nej.
Stackarn, han är bara rädd. Titta.
Hallå? Är det nån där?
- Jack? - Skrämde jag dig, miss Taylor?
Det är låst.
- Borde inte du vara hemma? - Mamma hämtar mig.
Okej, nu måste jag åka.
- Vart ska du? - På begravning. Min pianolärare.
- Får jag följa med? - Nej, begravningar är privata.
- Jag har aldrig varit på begravning. - Det passar sig inte.
Skulle inte din mamma bli orolig? Det tror jag nog.
Ha en underbar dag. Vi ses i morgon.
Hej då!
Vi har överlåtit James Hutton i Guds händer-
- med hopp om att han får evigt liv genom vår herre Jesus Kristus.
Vita rosor. Hans favoritblommor. Hur visste ni det?
De kändes bara passande på nåt sätt.
- Jag beklagar, mrs Hutton. - Tack, Anna.
- Du ser trött ut, raring. - Nej då, det är ingen fara med mig.
- Jag är hemskt ledsen. - Du skrämde livet ur mig.
- Ditt hår. - Gillar du det inte?
Det sa jag inte. Det är väldigt rött. Inte riktigt likt dig.
- Vill ni beställa? - Vi vill ha anka, tack.
- Du tar alltid anka här. - Inte alltid.
- Jag tar anka. - Ankan är väldigt god.
Hör du...
- Vi behöver väl inte bråka i kväll? - Okej.
- Vad dricker vi? - Just det.
Gott. Och etiketten ser dyr ut. Vad firar vi?
Jag vill prata med dig om en sak. Det gäller oss.
Jag har blivit erbjuden en tjänst i Chicago. Det blir mer arbete.
Mer ansvar, men det är en chans jag inte bör tacka nej till.
- Jag tänkte att det kanske är dags... - Du lämnar mig.
Det kunde du ha sagt i morse istället för att bjuda flott.
- Vänta, Anna. - Du sa att allt skulle ordna sig.
- Var inte löjlig. Du misstar dig. - Jag är inte löjlig.
Kan vi äta en måltid utan att bråka?
- Bara en måltid. - Tydligen kan jag inte det.
- Man börjar ju undra. - Dra åt helvete.
- Alla tittar. Sluta. - Dra åt helvete!
- Du är som din galna mamma. - Jag är inte alls som henne.
- Jag tänker inte komma efter dig. - Bra.
Fan.
Helvete!
- Anna, snälla öppna dörren. - Jag vill inte höra.
Jag vill att du ska följa med. Gör inte så här.
Jag vill ju att du ska följa med till Chicago.
Anna! För helvete...
Fan.
Jävla rövhål.
Fan!
Var är jag?
Du är på en begravningsbyrå. Du är död. Du dog i en bilolycka.
Fan!
Du krockade med en lastbil.
- Jag är inte död. - Du dödförklarades för 8 timmar sen.
Ditt blod cirkulerar inte längre genom kroppen. Dina hjärnceller dör.
- Din kropp håller på att förruttna. - Jag är inte död.
Här är din dödsattest. "Dödsorsak: Stora invärtes skador."
"Döden inträffade 20.23." Du var död när du kom hit.
Läkaren undertecknade attesten klockan 21.45 i går kväll.
Jag är ledsen.
Vad är det som händer? Varför kan jag inte röra mig?
- Varför rör du vid mig? - Jag förbereder din kropp.
- Du måste vara fin på din begravning. - Jag är inte död.
Så säger ni allihop. Du kanske ska vila lite nu.
Herregud. Jag kan inte vara död.
Det måste vara en mardröm. Låt mig vakna.
Vakna. Vakna.
Anna?
Du missförstod. Jag vill att du ska följa med till Chicago.
Jag kommer över innan jag går till jobbet. Allt ordnar sig.
Jag lovar. Ring mig när du hör det här.
Jag älskar dig så. Vi ses snart.
- Skalet växer... - Hej, jag söker Anna Taylor.
- Du kan inte bara gå in här. - Jag är Annas fästman Paul.
- Det här är väl hennes lektionssal? - Hon kom inte i dag.
- Har hon sjukanmält sig? - Hon har inte ringt alls.
Tack. Förlåt att jag störde.
Hon är lärare.
Jag vet. Det är svårt när de är så unga.
Ja, du kände henne. Hon var på din begravning.
Hon är i goda händer nu.
- Hej, Diane! Är Anna hemma? - Det är nog bäst om du kommer in.
Vad står på? Vad har hänt? Var är Anna?
Anna var med om en bilolycka i går.
Min dotter är död. Det är vad som har hänt.
Bilolycka? När då? Vad pratar du om?
- Jag vet inte. - De sa att det skedde vid halv nio.
Vi var ju på... Vi var ju på restaurang.
Du borde inte ha låtit henne köra i det vädret.
Hon kan inte vara död. Det måste vara ett misstag.
Det är inget misstag. Röda blommor? Så passande.
Va?
Varför har du inte ringt?
Du stal henne från mig. Jag vill inte ha dig i närheten av henne.
- Snälla, gör mig inte illa. - Hur då? Du är redan död.
- Jag kan inte vara död. - Vad gör du här i så fall?
Släpp mig. Snälla, jag lovar att inte säga nåt till nån.
Du förnekar det fortfarande. Du måste lita på mig.
Jag är här för att hjälpa dig.
Vad är det som händer?
Varför känner jag ingenting?
Varför håller du mig kvar här?
- Vad gör du? - Var inte rädd. Det är avslappnande.
Det förhindrar likstelhet. Så att jag kan arbeta på din kropp.
Din mamma är tidig.
Jag beklagar. Det är alltid tragiskt att förlora ett barn.
- Kom in på mitt kontor. - Jag vill se henne.
- Hon är inte förberedd. - Strunt i det. Jag vill se henne.
Jag ber om ursäkt. Jag har just börjat göra i ordning henne.
Jag är ledsen.
- Själen har redan lämnat kroppen. - Nej, själen är kvar.
Det är vi som lider. Vi som lämnas kvar.
Vem ska ta hand om mig nu? Har du tänkt på det?
Jag bekräftar datumet med fader Graham. Fredag?
Gör som du tycker är bäst. Det är bara detaljer.
- Just det. En sak till. - Ja?
Hennes hår. Hon var brunett.
- Jag vill att det ska vara brunt. - Naturligtvis.
Mamma, du skulle ha hämtat mig på skolan i går.
Jag väntade på dig.
Jag måste vara chockad. Jag är bara chockad. Ingen fara.
Tack för att du ringer, fader Graham. Begravningen blir på fredag.
Den avlidna heter Anna Taylor. T-A-Y-L-O-R. Ja, hon är där nere.
Hallå? Släpp ut mig!
Släpp ut mig!
- Kan jag hjälpa till? - Eliot Deacon?
- Paul Coleman. - Givetvis. Advokaten.
I mitt yrke lär man känna de flesta här så småningom.
- Jag är Anna Taylors fästman. - Så märkligt. Hon bar ingen ring.
- Vi hade inte förlovat oss än... - Beklagar sorgen, mr Coleman.
- Jag skulle vilja se henne. - Inte förrän på torsdag.
- Jag vill helst se henne nu. - Tyvärr. Du tillhör inte familjen.
- Fem minuter? - Jag förstår dig.
Du förstår inte alls! Säg inte att du förstår.
Paul?
Paul! Jag är här nere!
- Snälla, låt mig se henne. - Tyvärr, det går inte.
Släpp ut mig!
Paul!
- Vem var det? - Ingen.
Ingen?
- Det var Paul. - Jag vet. Jag hörde er prata.
Varför lät du honom inte se mig?
- Älskade du honom? - Det har du inte med att göra.
Du hade inte tänkt berätta att han var här, eller hur?
Du hade bara blivit ledsen. Du måste släppa de levande.
Jag tror dig inte. Varför gör du så här med mig?
Ni beskyller alltid mig. Som om det var mitt fel.
Du drogade mig så att min mamma...
De andra ser dig bara som ett lik. Jag ser dig som den du är.
Du är inte klok. Du är galen.
Du är fullkomligt galen.
Jag har inte tid med det här. Jag är en upptagen man.
Jag glömde nästan. Hur lång är du?
- Hur så? - Jag behöver veta. För kistan.
Jag gissar på 160 cm.
Vänta. Nej...
Jag hörde talas om din flickvän. Jag beklagar.
- Är Tom inne? - Han gick ut en liten stund.
- Du kan vänta på hans kontor. - Nej, jag går och köper en läsk.
Jäkla skitmaskin.
- Allt väl? - Ja, jag mår fint.
- Jag är så hemskt ledsen. - Jag måste få se Anna.
Killen vägrar släppa in mig på begravningsbyrån.
- Kan du inte visa polisbrickan? - Det går inte, Paul.
Jag gjorde ett jävla misstag.
- Säkert att du mår bra? - Jag sabbar alltid allting.
Gud, jag vill inte dö.
- Vem var hon? - Mrs Whitehall.
- Döda kan inte skada varandra. - Men jag är inte död!
- Stå still! - Ge mig saxen. Jag hjälper dig bara.
Jag dödar dig. Jag lovar och svär.
Varsågod.
Sätt igång. Vad väntar du på?
Titta, jag andas. Jag andas.
- Jag kanske bara var medvetslös? - Du dog, Anna. Alla dör.
Hur kan jag vara död när jag pratar med dig?
Vi pratar inte för att du lever utan för att jag har en gåva.
Jag kan tala med er som befinner er mellan liv och död.
- Varför? - För att hjälpa till med övergången.
- Är jag ett spöke? - Du är här för att bli begraven.
- Snälla, jag vill inte... - Du är ett lik. Du har ingen åsikt.
Men jag andas ju? Jag måste vara vid liv.
Ni tror att bara för att ni andas, pissar och skiter så lever ni.
Klamrar er fast vid livet som om det var värt nåt.
Var ditt liv värt att klamra sig fast vid eller dog du för länge sen?
Otroligt att du fortsätter tjafsa. Du har inte lång tid kvar.
Din begravning är om två dagar. Du ska begravas under jorden.
Där är det ingen som hör dig. Ingen som kan prata med dig.
Är du rädd?
Du är inte redo.
Han har rätt. Vad har du gjort av ditt liv?
Du kanske dog för länge sen.
- Jag är besviken på dig. - Vem är du?
Jag är du. Det kanske är lika bra att du är död.
Paul!
Kan jag hjälpa dig? Eller kan du kanske hjälpa mig att slänga de här?
Det finns inget liv kvar i dem. De hör hemma i soporna.
- Kände du mrs Whitehall? - Jag ska på miss Taylors begravning.
Hennes begravning är inte förrän på fredag.
- Var är hon nu? - En trappa ner.
- Varför då? - Hon är inte redo än.
- Är blomman till henne? - Hon var min lärare.
- Vem är du? - Jack.
- Vad tyckte du, Jack? - Om vad?
Om mrs Whitehalls begravning. Var den intressant?
- Den var väl okej. - Jag förstår.
- Är alla begravningar likadana? - Nej, de är aldrig desamma.
Varje begravning är unik. De döda talar med oss på olika sätt.
- Vad menar du? - Trevligt att talas vid, Jack.
Varför har du gjort så här?
Är det här livet efter döden?
Det känns snarare som helvetet.
Paul...
Nej.
Nej!
- Vad är det där? - Din klänning. Till begravningen.
- Min begravningsklänning? - Din mamma kom med den i morse.
Jag är inte redo att dö. Inte än.
Du har inget att hämta längre.
Jag är strax tillbaka.
Kom igen! Fan.
Helvete!
Kom igen nu.
20,04 dollar. Tack.
Din växel!
Snälla, var hemma.
Snälla, svara.
Svara i telefonen.
- Ja? - Paul, det är jag. Jag behöver hjälp.
- Är du där? Hjälp mig, Paul. - Snälla, sluta.
Jag är den enda som kan höra dig nu.
Var försiktig. De döda har ett starkt grepp om de levande.
- Vad menar du? - Han känner din närvaro och lider.
Om du älskade honom skulle du släppa taget om honom.
- Bevisa för mig att jag är död. - Ni är otroliga.
Ni vill alltid ha bevis.
- Varför ser jag ut som ett lik? - För att du är ett lik.
Acceptera att du är död. Du kommer aldrig att leva igen.
Jag är död.
- Mardröm? - Jag hade en helt sjuk dröm.
Jag var med om en bilolycka och dog.
Har du nånsin drömt att du är död?
Paul?
Paul? Vad sysslar du med?
- Tyst. Du väcker grannarna. - Du har inga grannar.
Älskade du mig nånsin? Gjorde du det?
Säg det. Säg att du älskar mig.
- Tänker du svara? - Nej, det är säkert till Eliot.
- Är det alltid så här? - Vad menar du?
Jag trodde att smärtan skulle gå över när man dog.
Att man inte behövde kämpa mer. Men det tar aldrig slut, eller hur?
Jag hämtar den avlidna från sjukhuset.
Ja. I eftermiddag? Det går bra.
Mitt nöje, mr Miller. Tack ska du ha.
- Du kan gå igenom hennes saker. - Okej. Tack.
Vänta, jag vill ta en bild. Le. Snyggt.
- Här, den är till dig. - Så vacker.
- Jag vill se sjön. - Lek inte med mig.
Du ska få se att det är värt det. Kom nu!
- Vad håller du på med? - Släpp mig inte.
Varför gör du så?
För att hålla hans mun stängd.
Nu ska jag sluta ögonen.
- Har han nån familj? - Ja.
En bror. Han kommer sen.
- Grät min mamma när hon såg mig? - Tyvärr.
- Grät Paul? - Det är oviktigt nu.
Jag behöver veta det.
Vi bråkade. Jag försökte hindra henne.
Nej, det gjorde han inte.
Du borde vila dig.
Du blir allt svagare. Det är nästan dags.
- Får jag fråga en sak? - Naturligtvis.
- Varför dör vi? - För att ge livet vikt.
- Mr Coleman? Jag heter Jack. - Hej, Jack.
- Hur vet du vad jag heter? - Jag såg miss Taylor i går kväll.
- Va? - Jag gick förbi begravningsbyrån.
Miss Taylor stod där inne.
Jag såg henne i fönstret. Hon bar en röd klänning.
- Säg inte så. - Tror du att jag ljuger?
Hör du, Jack. Jag är inte upplagd för sånt här.
- Hon behöver din hjälp! - Din lärare är död!
- Jag kan inte hjälpa henne. - Du kanske inte älskar henne.
Hur vågar du, din lilla skit? Tror du att det här är roligt?
- All väl, raring? - Vad är det för fel på honom?
Kom så går vi.
Förlåt, Jack. Jag är hemskt ledsen.
Mrs Whitehall.
Susan. Jag hoppas att du fann det du letade efter.
Jag uppskattade vår tid tillsammans.
Anthony... Alltid förvirrad.
- Hur kan jag hjälpa till? - Jag vill se kroppen.
Frank Miller. Jag är hans bror. Jag ringde i morse.
Naturligtvis, mr Miller. Beklagar sorgen.
- Jag vill se honom före begravningen. - Det är inga problem.
Din bror ligger här.
- Fint jobb. Tack. - Minns honom som han var.
- Är det där läraren? - Ja, det var väldigt tragiskt.
Det är nåt som inte stämmer här.
- Inte stämmer? - Hans leende.
Hans leende var lite bredare.
Lite bredare? Tillåt mig.
Lite till. Så där, ja. Tack.
Det kan jag ordna. Det gör jag så gärna.
Får jag några minuter i enrum med honom?
- Visst, jag väntar utanför. - Tack.
Förlåt, jag...
Jag ska nog gå. Vi ses på begravningen. Tack.
Jag sa ju just att det var din bror.
Du var med om en olycka och dog. Varför lyssnar ni aldrig?
Det är ingen gåva jag har fått. Det är en förbannelse.
Jag sköter om er som om ni vore mina barn.
Jag tvättar bort skit, klär på er och gör er vackrare än vad ni var.
Men ni bara bråkar, som om det var mitt fel att ni är döda.
Pratar du inte med mig nu? Vill du inte det?
Du pratar inte för du har ingenting att säga.
Du har ingenting att säga för du är ett lik.
Nu vill jag inte prata med dig längre.
Jag går till skolan.
- Hur känns det? Är du rädd? - Jack?
Du har empati för de döda.
Du dras till dem som de dras till dig. Det är en gåva.
Jag vet att du såg Anna.
Blev du rädd? Du ska inte vara rädd.
Jesus återuppväckte Lasaros och kunde tala med de döda.
- Har du pratat med miss Taylor? - Ja.
- Har du pratat med andra? - Ja, många andra.
- Vem var den första du pratade med? - Min mor.
Var inte rädd. Andra förstår inte. De ser inte det vi ser.
Jag kan hjälpa dig. Jag kan lära dig.
Hon stod i fönstret. Hon bar en röd klänning.
Förlåt, Anna.
- Deacon! - Mr Coleman. Vilket nöje.
- Hon är inte död. Nån har sett henne. - Ursäkta?
- En av hennes elever har sett henne. - Du menar Jack?
- Känner du honom? - Ja, han kommer ofta hit.
Han är elva år. Som alla unga pojkar har han livlig fantasi.
- Var snäll och ursäkta mig... - Jag tror att han såg henne.
Du kanske bara vill tro att han såg henne.
Dra åt helvete! Anna!
- Mr Coleman. - Anna!
- Gå härifrån nu, mr Coleman.
Hon är här inne, eller hur?
Ge mig nyckeln, för helvete. Snälla.
- Anna! - Hon är död. Du måste släppa taget.
Hon har accepterat sin död och funnit ro.
Snälla, förlåt mig.
Jag kan inte leva utan dig.
- Öppna dörren. Snälla. - Hon är död, mr Coleman.
Förnekelse är normalt vid dödsfall. Du måste inse att hon är död.
- Hon behöver min hjälp. - Du kan inte hjälpa henne längre.
Anna!
- Ge mig nyckeln, för helvete. - Ska jag behöva ringa polisen?
Jag kan kontakta dem själv.
- Utfärda en husrannsakningsorder! - Sätt dig, Paul.
- Jag har inte tid. - Sätt dig.
- Eliot Deacon ringde. Är du galen? - Han låter mig inte se henne.
Hon var med om en olycka. Hennes bil står där nere.
Hon är inte död, Tom.
Här är obduktionsrapporten.
Ambulanssjukvårdare kollar bara pupiller och puls.
Läkaren undertecknade utan att se kroppen.
- Han kan ha drogat henne. - Drogat henne?
Det finns faktiskt såna droger.
Vätebromid. Total förlamning och svaga hjärtslag på några sekunder.
Tack. Lyssna på mig, Tom. Jack såg henne.
- Jag såg henne också. Hon var död. - Nej!
Jag har sett döda kroppar förr. Hon var död.
Kan du inte åka dit och kolla stället?
På vilka grunder då? Har du några bevis?
- Nej, men... - Har du nåt alls?
- Jag tror att hon försökte ringa mig. - Ringa dig?
- Mottagaren betalar eller riks? - Håll käften!
Få se om jag har fattat det rätt.
Först slår du till en unge. Sen attackerar du Deacon.
Och nu säger du till mig-
-att din döda flickvän har ringt dig?
Du håller på att förlora vettet. Skärp till dig nu.
- Okej? - Ja.
Du får se henne på begravningen i morgon. Det hjälper säkert.
Du kan behöva ta avsked. Du måste släppa taget, Paul.
Du måste släppa taget.
- Varför måste jag klä på mig? - Det är din begravning i morgon.
- Redan? - Jag sa ju att det var om tre dagar.
Jag sa åt dig att utnyttja tiden väl.
Jag ångrar så mycket.
Jag ångrar allt. Jag hade velat leva ett annat liv.
Varför gjorde du inte nåt åt det?
Jag försökte. Men inget förändrades.
Jag vaknade varje morgon och tog en dusch.
Jag satt i samma bilköer till jobbet.
Åkte hem. Gick och la mig.
Vaknade igen. Ingenting förändrades.
- Vad ville du ha ut av livet? - Jag ville vara lycklig.
Ni säger alltid att ni ville vara lyckliga. Vad betyder det?
Det är det som är poängen. Jag vet inte.
Jo, det vet du. Du är för rädd för att erkänna det för dig själv.
Jag vill inte prata mer om det.
- Vad ville du ha ut av livet? - Jag ville ha kärlek.
- Vad ville du ha, Anna? - Kärlek.
Du hade kärlek. Paul älskade dig.
Du förstår inte. Jag ville kunna älska-
-men jag var alltför rädd.
Min mamma...
Jag fick lära mig att om man älskade så blev man sårad.
Jag bestämde mig för att aldrig älska nån och slippa bli sårad.
Jag avvisade Paul. Han trodde att jag inte älskade honom.
- Gjorde du det? - Han var den enda jag älskade.
Men jag kunde aldrig säga det.
Sen slutade han älska mig.
Vad skulle du göra om du fick en chans till?
Jag vet inte.
Var det inte det här du ville?
Jag trodde att du var annorlunda.
Ni säger att ni är rädda för att dö men ni är rädda för att leva.
Jag är glad att jag är död. Att det är över.
Du sa att du kunde lära mig.
Det är bara en grop i marken.
- För miss Taylor? - Ja, för Anna. Hon hör hemma här.
- För att hon är död? - Hon har inget liv i sig.
- Vad menar du? - Förstår du inte?
Jag är den enda som kan se alla dessa lik som irrar omkring.
Allt de gör är att pissa och skita.
De kväver oss med sin stank. Gör ingenting av sina liv.
Tar luften från de som faktiskt vill leva.
Jag måste begrava dem. Jag har inget val.
Men nu är vi två.
Det är dags nu.
Du måste vara fin på din begravning.
Det här får musklerna att slappna av.
Ger din hy lyster. Som om du fortfarande levde.
Det är så här de kommer att minnas dig.
Får jag se mig själv en sista gång?
Självklart.
- Är det här slutet? - Det sista är svårast.
Du får klara av det ensam men du kommer snart till ro.
- Du ljög för mig. - Du inbillar dig bara, Anna.
- Du ljög för mig. - Du klamrar dig fast vid livet.
Ge inte efter för din fruktan nu.
- Du ljög för mig! - Du är så nära nu.
Varför ljög du för mig?
Så nära. Så där.
Violer. Hennes favoritblommor.
- Hur visste du det? - De kändes bara passande.
Vi har samlats här i dag för att minnas Anna.
För att tacka för hennes liv.
- Vad är det? - Hon är så kall.
Förlåt mig.
Var inte rädd. Det är bäst så här.
Hon vilar i frid nu.
- Du sa att hon levde. - Jag sa aldrig att hon levde.
Jag sa bara att jag såg henne.
Vill du ha skjuts?
Okej. Vi ses.
Mr Coleman... Glöm inte säkerhetsbältet.
Tänk dig, Anna. Allihop.
Din mamma, din fästman, dina vänner. Alla har begravt dig.
De har placerat en sten ovanpå din kropp.
De har tagit farväl och återgått till sin snabbmat och sin shopping.
De tror att det aldrig kommer att hända dem.
Tänk på det, Anna.
Tänk på det, medan du kan.
Nej.
Jag lever. Hjälp mig! Paul!
- Har du inte druckit tillräckligt? - Dra åt helvete.
- Du borde visa lite mer respekt. - Jag vet att hon inte var död.
Var hon inte?
Du har ingen aning om vad som sker när nån dör.
Vad som sker med deras kroppar och själar.
Tror du att Anna levde efter bilolyckan?
Du kanske har rätt.
Hon kanske fortfarande lever.
Att du inte går och tar reda på det, mr Coleman.
Ta reda på om hon är död eller om hon lever.
Din sjuka jävel! Din psykotiska fan!
Du har inte lång tid på dig.
Var inte rädd. Det är bäst så här.
Släpp ut mig!
- Kom igen. - Paul!
Nej.
Är det över?
Ja, Jack. Nu är det över.
Herregud.
Älskling, snälla...
- Paul? - Tack gode gud.
- Paul. Du kom tillbaka. - Jag kom för att hämta dig.
- Du är trygg nu. - Jag har alltid älskat dig.
- Vad är det som låter? - Det är saxen till kläderna.
Eliot la den på bordet.
- Var är jag? - På en begravningsbyrå.
- Du är död. - Jag är inte död.
Du var med om en bilolycka. Du körde av vägen och in i ett träd.
Jag såg Anna. Du begravde henne levande.
Du kom aldrig fram till kyrkogården. Du såg aldrig Anna.
- Du är död. - Jag är inte alls död.
Ni säger alltid samma sak.
Jag är inte död.
Jag är inte död!
Subrip: TomTen
Text: Jenny Sundell www.sdimedia.com