Има едно място, място, което не познава тъгата. Там дори да се чувстваш син е хубаво нещо.
"СМЪРФОВЕТЕ" Място, населявано от малки сини същества, всяко от които високо колкото три ябълки.
Намира се на дълбоко в омагьосаната гора, скрито отвъд средновековното село.
Повечето хора смятат, че това място е измислено и се среща само в книгите или във въображението на децата.
Е, ние не сме съгласни...
Хайде!
–Влизам!
–О, да! Толкова съм развълнуван!
–Сега ни виждаш...
...а сега не!
Да! Обичам смърфски плодове! Сините са мои!
–Закъснях за репетицията! Във селото на смърфовете всеки смърф има важна роля...
–Извинявай, Сръчко! –Няма проблем, Непохватко!
...което им създава чувство на хармония
–Пайовете, Пекарчо! –Няма проблем, Непохватко!
...и спокойствие. Без значение дали е Сръчкото, Строителя, Пекаря...
–Здравей, Разказвачо! –Здравей, Непохватко, тъкмо репетирам за Фестивала на Синята Луна.
–Ммм, пица... –Здравей, Готвачо! –Непохватко!
–Току що изобретих замразената пица! Гениално!
–Здравей, Непохватко! –Здравейте! Здравей, Шегаджийко!
–Здравей, Непохватко!
–Кой е непохватен сега, а? –Какво получаваш като кръстосаш Смърф и Крава...
–Синьо сирене! Взех ти подарък!
–Не, благодаря, Шегаджийко. Закъснявам за репетицията. –Но, почакай, аз...
–Здравейте, Сърдитко, Смелчо!
–Спри се, моряко! –Това не е ли репетицията за Фестивала на Синята Луна?
–Какво да ти кажа, Непохватко, не си в списъка. –Сърдитко, ето го.
–Даа. Под "Не пускай Непохватко. "
–Явно вие двамата нямате езиковите умения, нужни за изясняването на тази ситуация
–Започна се. –Непохватко, другите Смърфове не искат да танцуват с теб,
защото се страхуват от "фрактури". –Как може някой да си го помисли?
–От това ще ви остане голяма синина.
–Прекрасно! Красиво! О, невероятно.
–Стоп! Стоп! Това е танц, а не домино! Бръчка!
–По-спокойно!
Колкото и щастливи перфектен да е живота в селото на Смърфовете,
.. дори слънчевата светлина и пеперудите имат своите тъмни облаци...
...и за всички Смърфове, този тъмен облак има едно име...
...Гаргамел, злият магьосник..
Пеем щастлива песен...
...това е толкова грешно...
–Аз съм Татко Смърф, аз съм водач на малка група от сини човечета...
.. и живея в гората със своите 99 синове и една дъщеря...
Нищо странно няма в това. Не, не. Напълно нормално...
–Аз съм Смърфка. Мисля си, че съм толкова красива. Предадох Гаргамел и изобщо не ме интересува.
И всичко около нас е слънчева светлина и цветни дъги!
–Но това скоро ще се промени!
–Казах "Но това скоро ще се промени"! Азраел, това е момента да скочиш на жалките същества!
–Нападни ги като хищник! Добре! Ей, не полудявай, това са единствените ми кукли.
–Не съм обсебен от Смърфовете. Благодаря ти.
Просто мисля за тези жалки същества всяка минута и всеки ден.
Защото ми трябват! Само когато ги хвана и извлека от тях "синьото им щастие"...
...магията ми ще стане...
.. не безпогрешна...
.. непобедима! Да! Благодаря.
Ще бъда най-могъщият магьосник на света!
Да, прецакваш го. Не го прецаквай.
–Велики! –Да, лъжлива, измамна, ужасна, Смърфко.
–След толкова години напразно търсене, как очакваш да ни намериш?
–Радвам се, че попита, мила моя. Аз имам магическа карта, която ми показва къде е пътя за селото.
Ще използвам силите, за да ни транспортирам тук!
–Хайде, малки ми приятелю, с дъх на риба! Алака бум!
Супер.. Боже, Азраел, ти си момче!
–Трябва ни тази субстанция от Смърфовете! Алака зам!
–Отново дойде времето на Синята луна. Време е да направим малко магия.
Да призовем видение и да видим какво ни е отредило бъдещето.
Трябва да направим еликсира за видения правилно, магията е по-силна по време на Синята луна.
Дотук добре. Много усмивки и Смърфски плодове. Непохватко стои мирен. Това винаги е добре.
Непохватко...
Непохватко, какво си направил? –Здравей, татко!
Непохватко... –Добре ли си?
–Да... добре съм... Защо не репетираш за празника на Синята луна?
–Ами няколко човека бяха ударени, затова реших да направя мехлем, за да не се подуят.
Татко, свършил ти е Смърфският корен! Ще набера.
–Не! Полетата са много близо до замъка на Гаргамел, аз ще набера Смърфския корен.
Ти стой в селото и не се забърквай в проблеми, разбра ли ме? –Добре, както кажеш.
–Виденията никога не са грешали. Не мога да позволя това да се случи на смърфовете ми
–"Стой в селото, Непохватко".Гледай колко Смърфски корен. Толкова ще се гордеят с мен.
Само още няколко.
–Бу! –Гаргамел!
–Добро коте! Добро коте!
–Значи, това е! Невидим е!
Тези малки... Чакай, чакай.. Не знаем дали е безопасно.
Азраел! Мъртъв ли си?
–Какво видя във видението си, Татко? –Нищо апокалиптично. Всичко ще бъде наред.
–Идеално, още една година не бива да се притесняваме за този зъл, стар.. –Гаргамел!
–Знам кой имаше предвид, Непохватко. –Не! Гаргамел!
–Може случайно да съм го пуснал в селото.
–Спасявайте се! –Бягайте!
–Към гората, Смърфове! Пусни алармата, Лудако!
–Ей, коте! Азраел, насам, хайде!
На ти, гадняр такъв!
–Татко!
–Не, ужасно същество!
–Ела при татко, Татко!
–Татко, вашите примитивни малки защити за безполезни срещу мен. Присмивам им се!
–Това примитивно ли ти се струва, Гаргамел?
–Всичко стана заради мен! Мога да оправя нещата. Само трябва да помисля.
–Да! Следвайте ме!
–Непохватко, тръгна по грешният път!
–Тръгна към забранените водопади! –По време на Синята луна!
–Бързо, Смърфове, спрете го! –Невероятно!
–Непохватко! –Това е проблем!
–Напред-агония! Някой чете ли тези табели? –Това е проблем!
–Този ще ме убие! Май ще останем 99 Смърфа!
–Това изобщо не е добре!
–Непохватко!
–Помощ! –Опитахме. Да вървим!
–Дръж се! Ще направим Смърфов мост, за да те хванем!
Това не е Смърфов мост!
–Не е Смърфов мост, а просто.. –Стига, Мозъчко!
–Синята луна! –О, боже!
–Какво става?
–О, не! Видението!
–Побързайте!
–Пазете се от дупката! –По-скоро е портал!
–Стегни се! Дупка е!
–О, не! –Изглежда висиш на пръчката ми, Татко!
–Сега ми принадлежите! –Не и този път, Гаргамел!
–Какво ти става? –Това беше супер! Хайде още веднъж!
–Ти смърфован ли си? За малко да умрем там!
–Дори не сме мокри! –Коя част на Омагьосаната гора е това?
–Моите сметки, показват, че... това е слузесто.
–Не мисля, че сме в селото на Смърфовете!
–О, боже!
–Ъъъ, Смърфове, може би ще искате да видите това! –Защо го слушаме! Заради него ни засмука огромна дупка!
–Не е дупка, а портал. –Не може ли просто да заобиколим скалата?
–О, Смърфе мой! –Къде Смъфяволите сме?
–Някъде много далеч от селото ни. –Е поне не ни следват!
–О, боже! –Азраел!
–Бягайте! –Азраел, мъртъв ли си?
–Ще се върнем когато е безопасно! –Хайде момчета!
–Огладнявам!
–Здравейте, как сте? Радвам се да ви видя. Наслаждавайте се на партито.
–Може ли да извикаме фотографа? Ще пристигат важни хора.
–Момичета, изглеждате добре. Няколко бързи съвета. Не стойте пред продукта, а отстрани.
За да се вижда. Хей, продукта! Освен това не забравяйте да се усмихвате. Работите за козметична компания.
–Точно така, усмихнете се, отпуснете се. Прекарайте си добре. Благодаря ви много.
Здравей, Анри. –Добре ли върви кампанията, Патрик?
До колкото е възможно. Тествахме резултатите. Ние... –Патрик!
–Тя ме сочи. –Това не може да е добре.
–Одийл, изглежда невероятно. Ще бъде страхотна гала вечеря.
–Ето го. Новият ми вице-президент на маркетинга.
–Уволнила си Ралф? –Идиот. Даде ми това, за което помолих, не това което исках.
–Можеш ли да ми дадеш, това което искам? –Това ли ме молиш?
–Откъде мога да знам за какво те моля, като не знам какво искам.
–Добре казано, Одийл, добре казано. Затова ти трябвам аз.
–Именно. Искам да направиш нова кампания за възрастни. Всичко ще е дигитално, разбира се.
–За да си готов за пускането на пазара. –Одийл, това са два дни.
–Не може да се отложи. Това проблем ли ще е? –Не. За цяла кампания е малко време, но не...
.. два дни е идеално. На Господ са му трябвали само шест дни да сътвори света, нали?
–Провали ме и може да отидеш да работиш за Него.
–Къде сме, Азраел?
–Какъв ненормален свят е това?
–Добре. Още една кутия за изследване. Ще ми извикате ли такси, ако обичате?
–Просто ще скочим в портала, ще се върнем в селото и всички са щастливи, нали?
–Да момчета. Нека сме Смърфомистични. –Предпочитам да съм Песисмърфист.
–Всички ще умрем. –Татко Смърф, как ще се приберем като портала е затворен?
–Сигурен съм, че когато Синята луна изгрее тази вечер, портала отново ще се отвори.
–Сега, хайде да намерим подслон докато се стъмни. –Да, нека потърсим.
–Добре, но не съм доволен.
–Азраел! –Бягайте, Смърфове!
–На ти!
–Дървото! –Нагоре!
–Хайде!
–Смърфке! –Косата ми! Махни се, котко!
–Браво, Смърфке! О, не!
– Примами заради отбора, Непохватко! –Помощ!
–Непохватко! –Супер. -О, не!
–Непохватко! –Боже...
–Бързо, към механичната каруца! –Нагоре по дървото, Смърфове!
–Защо просто не заобиколим дървото?
–Ето те. Почиваш си с чистия въздух и слънцето, а липсващите Смърфове може да са навсякъде!
–Какво? Къде?
–Хайде Смърфове! –Вече съм стар за това!
–По-бавно! –Внимавай, Мозъчко!
–7ма улица и, моля.
–Хайде, Смърфове! –Не ми харесват тези височини!
–Не гледай надолу! –Върнете се, ужасни Смърфове!
–Хайде! –Да скочим от тази височина не е...
–Татко! –О, боже!
–Хайде, хайде! –Чакайте, забравих си телефона. –Спрете!
–Няма значение. Тук е.
–На ти, Гаргамел! Пада ти се от 30 години! –Смърфовее!
–Замъци и дворци навсякъде! –И таласъми!
–И червени тролове! –И вижте тази огромна принцеса!
–Това село е невероятно, Татко! –Да, и сигурно е много опасно.
–Докато спасим Непохватко и се върнем вкъщи, искам да не се разделяте...
...и да правите каквото ви кажа. –Добре. Както кажеш.
–Разчитай на нас, Татко. –Виждат ни. Маскирайте се. Смесете се с фона.
–Явно това е нашата спирка. Да вървим. –Ура, ще се катерим по още едно дърво.
–Благодаря. –Непохватко как диша в тази кутия?
–Как ще намерим Непохватко в това нещо? –Мога да опитам за пресметна възможността...
–Ще погледнем през всеки прозорец. –Не обичам прозорци.
–Хайде да търсим. –Хайде. Всеки прозорец-фасулска работа.
–Грейс! –Здравей.
–Познай! Познай! –Добре. Изобретили за пица с нула калории.
–Не, но това е добра идея. –Да. Намерили са...
–Бебето ритна. –Скъпа..
–Моля те, поздрави го.
–Здравей, малка морска маймунке. Това е звукът на гласа ми.
–Здравей, синко или дъще. Здравей. –Това не е твоя глас, а глас на робот.
–Детето ни, ще се привърже към тостера. –Или към новия вице-президент на маркетинга.
–Не! Не! О, боже!
–Не е сигурно. Ако Круела Деодийл е доволна ще задържа работата, ако не заминавам за Аляска.
–Ще се справиш. Аз винаги съм доволна от теб.
–Имам само два дни.
–Знам. Ако не се справя на време. –Няма да можеш да дойдеш на ултра звука.
–Освен ако не... чакай... ако използвам резервните реклами и ще работя постоянно.
–Азраел, стигнахме толкова далеч и въпреки това отново въпросът е как да намерим Смърфовете.
–Само ако... Извинявай, да не би размишляването ми да пречи на силното ти кашляне?
–Само ако имах нещо тяхно. Слюнка. Нокът, или дори коса.
–Тогава бих могъл да направя Смърфска магия.
–Много добре. Свърши ли?
–Не искам да го гледам.
–Какво?
–Това? Не, не може да бъде... Това е..
– Кичур от косата на Смърфка.. О, невероятна амброзия, от копринени нишки от щастие..
...смесени с голямо количество котешко повърнато.
–Да! Да, аз съм гений. С моите умения дори толкова малко екстракт ще ми даде
достатъчно сила, за да ги хвана всичките!
–Трябва да намеря лаборатория, в която да извлека магията от тези ценни нишки.
–Да. Малко е, но трябва да стане.
–Дори си има полдер.
–Какво е умряло тук? Отвори! Отвори!
–Някой е правил ужасни черни магии там вътре.
–Какво е това?
–О, скъпа! Татко си е вкъщи.
–Хайде! –Татко, познавам 613 нюанса на синьото и тази луна не е в един от тях.
–Татко! –Бъдете спокойни.
–Щом порталът се е отворил веднъж, ще се отвори пак. –Как ще отворим магически портал,
като дори не можем да намерим Непохватко. –Тук. Мисля, че виждам нещо там горе.
–О, не!
–Непохватко? Ти ли си? Здравейте!
–Помощ!
–" Дъжд от Горски Плодове"
–Патрик!
–Сигурен съм, че това е кутията. –Само да го хвана...
–Тихо! Тихо! –Смърфове!
–Какво има?
–Не! Не!
–Ауей, ти ли го направи? Това е... –Хайде! Давайте. Държа! Всички заедно!
–О, боже! –Почакай...
–Сега какво? –Какво е станало с Непохватко.
–Сигурно са го изяли. Това е! –Крийте се!
–Гнусно.
–Това е ужасно.
–Това беше Непохватко! –Бързо!
–Извинете! Простете! –Това е за Непохватко!
–Моля те, не ме наранявай! Моля те, просто искам да си ида вкъщи!
–Ти... ти... ти проговори ли току що? –Няма да кажа преди да свалиш това огромно нещо с шипове!
–Непохватко, къде си? Обади се! –Покажи се! –Там ли си?
–Следвай гласа ми! –Непохватко!
–Махайте се от тук! –Прекалено много агресия!
–Хванал си Непохватко! –Великана лъже!
–Насам! –Стига ли ти?
–Добре. Ти.. ти.. си син и си... О, боже, добре ли си?
–Бързо! Насам! –Насам!
–Непохватко, къде си? –Обратно! Обратно!
–Хайде, Смърфове! Тичайте!
–Ауей! –Непохватко, къде смърфяволите си?
–Грейс! –Стига си мърдал като коза, стой, за да те вържа!
–Грейс! Нападат ни! –Не се заблуждавай от миловидността им!
–Всичко е наред! Те са приятелски настроени.
–Това е! Това е, Азраел! Слагам косата на Смърфка тук, в екстракционния апарат за смърфове.
–Най-сетне имам Смърфоратор! Най-добрата машина!
–Ще видиш ли като свършиш с това? Да! Да!
–С този еликсир моите магии ще бъдат по- могъщи от всички възможни...
.. възможни.
–Тази малка капчица ще ми даде силата да ги хвана всичките!
–Това е страхотно!
–Ясно е, че го правиш грешно. –О, така ли? Заповядай.
–Каква лудост! Малки сини хора, пеят в кухнята ни.
–Значи все още смяташ, че това наистина се случва? –Извинявай.
–Добре. Тук пише, че вие Смърфовете сте митични същества от Белгия, познати още като Стръмфове.
–Документирано от –Пейл. –Авторът казва, че носят късмет. Като елфите за Ирландците.
–Пише, че са митични, Грейс. –Извинете.
–На мен ми изглеждат истински. –Хайде.
–Добре. Да обобщим. Идвате от магическа гора, където живеете в огромни гъби,
–Да. –.. гони ви зъл магьосник...
–Да. –... заклещени сте в Ню Йорк, докато изгрее Синя Луна...
–Много добре. –.. и използвате неточната дума "Смърф" за почти всичко.
–Смърфименно!
–И всички сте кръстени на личността си? Получавате имената си като се родите или след като проявите характера си?
–Да. –Да. Както и да е.
–Г-н Уинслоу, трябва да пише нещо за Синята луна на магическия Ви прозорец.
–Каква е тази магическа машина за търсене? –Сега използвам Гугъл.
–Гуууугъл..
–Добре. "Синя Луна". Пълнолуние, което се появява два пъти месечно. Нереален образ...
.. като вас. Но луната не е наистина Синя. –Какво? Не е синя?
–Идеално! –Никога няма да се приберем!
–Няма причина за притеснение, малки ми Смърфове. Ако искаме да се върнем, просто ще направя отвара,
с която да предизвикам Синя луна. –Чу ли, скъпа, ще останат докато изгрее синя луна.
Което може да стане ако малкия син Дядо Коледа направи магическа отвара, което звучи напълно правдоподобно.
–Искаш ли хапка? –Не благодаря.
–Сърдитко! –Разбира се, звездите трябва да са идеално подредени.
–И кога ще стане това е трудно да се определи без подходящ инструмент.
–Г-н Уинслоу, може ли да взема звездонаблюдателя Ви? –Моя какво, сър?
–Той няма зваздонаблюдател, нали? –Аз.. аз
–Всичко е по моя вина. –Всички ще умрем!
–Успокой се, умнико, един паникьосващ се Смърф е достатъчен.
–Освен това Татко имаше видение и то показа, че всичко ще е Смърфодобре.
–Нали, Татко?
–Да, да. Всичко ще бъде наред.
–Трябва да намерим крадеца на Смърфовете. Стига си се оплаквал.
–Ако бях Смърф къде бих отишъл? –Ти там, изтупания, виждал ли си едни малки сини хора?
–Абсолютно, за каква цена говорим? –Продаваш ги?
–Провери ли в шкафа, мила? –Какъв шкаф?
–В кухнята, Лили. –Коя е Лили?
–Шегуваш ли се, тя е най-якото момиче в отдела ми. –Моля те, млади дърварю,
какво общо има температурата на Лили с откриването на Смърфовете?
–Пий си лекарствата, човече. –Какво?
–Всички в това царство ли са напълно луди?
–О, слава богу, местен магьосник. Идеално!
–Извинете, сър. Случайно да сте виждали малки сини хора?
–Те са навсякъде! –Знаех си! Казах ти, че сме близо, Азраел.
–Вземете по едно. Трябва да се уверим, че Смърфските плодове ще издържат.
–Супер! Колко време ще сме тук? –Няма да е задълго.
–Първо трябва да намерим звездонаблюдател. След това – книга със заклинания.
–След това ще Смърфздадем портал и сме си вкъщи. Много просто малки Смърфове.
–Изглеждаш Смърфалистично! –Защо носиш каишка?
–Това е вратовръзка. –Пази ли ти топло на врата?
–Не. –Има функцията на предпазител, като престилката на дървосекача.
–Нося я, защото всички я носят на работа. –Ах, безволев великан.
– Аз убеждавам хората да купуват неща, като правя прогнози относно пазара.
–А, предсказания! Той е предсказател. –С удоволствие бих обяснил, но закъснявам.
–Трябва да вървя. Нямам време. –Ти носеше един тоалет, а сега носиш нещо съвсем различно.
–Да. –Смърфке, сигурно е изцапала другия.
–Да не я засрамваме. –Извинявай.
–Благодаря, че ни позволихте да да отседнем в гъбата Ви г-це Грейс. Много е хубаво.
–Благодаря. Радвам се, че ви харесва. И аз харесвам гъбата ни.
–Но някой иска по-голяма гъба. –Но така няма ли да сте по-отдалечени?
–Ти го каза, сестро. Добре. Трябва да тръгвам. Имам час. Чакаме бебе.
–Чакай. Не можем да ги оставим тук сами. Без някой възрастен.
–Аз съм на 546 години. –Разбира се, че си.
–Ще се оправят. –Обичам те.
–Чао. –Чао. –Между другото, аз не бих излизал, ако бях на ваше място.
–Защо не? –Нашият свят не харесва посетители от други места.
–Вижте какво стана с Е. Т. Филма? Книга с движещи се картинки?
–Просто стойте тук.
–Супер. Те тръгнаха, а ние още нямаме звездонаблюдател. –Ако той е предсказател, той чете по звезди постоянно.
–Значи, това е бизнесът му. –Браво, Мозъчко.
–Какво чакаме още? Да тръгваме. –Да хайде, момчета!
–Хайде, Смърфове. –Да вземем звездонаблюдателя.
–Каква изненада. –Непохватко, мисля, че ще е по-добре ако остане тук.
–За да наглеждаш гъбата.
–Да. И аз това си мислех. –От тук, Смърфове.
–Следвайте г-н Уинслоу. –Мога да наглеждам гъбата.
–Да го направим! –Той долу ли е?
–Такси! –Виждаш ли го?
–Качва се в механичната каруца. –О, не!
–Ясно е, че това разстояние е прекалено... –Скачай!
–Смелчо! –Хайде, Смърфове!
–Сбогом, лош свят! –Използвай шапката си!
–Не можеше ли да слезем по стълбите!
–Не беше смешно, Смелчо. –Беше малко смешно.
–Спираме. Дръжте се здраво. –Не за мен, Сърдитко.
–Това ли направих? –Извинявай.
–Задръж рестото. –Благодаря.
–Г-н Уинслоу, нуждаем се от помощта Ви. –Какво правите тук?
–Нуждаем се от звездонаблюдател, не разбирате ли? –Не може да сте навън сред всички.
–С кого говориш? –Само ако може да разгледаме стаята Ви за предсказания.
–Наистина искаме да си отидем вкъщи. –Хайде, човече, трябва да тръгвам.
–Добре, просто елате. Всички. –Внимавай. Няма да вляза там!
–Тихо. –Тъмно е! –Добре, кой Смърфпръдна?
–Ей, под полата си ми. –Това не е ръката ми.
–Гъделичка. –Добро утро.
–Добро утро, г-н Уинслоу, поздравления за повишението. –Благодаря.
–Стойте неподвижни, защото... –Закъсня.
–Одийл! Била си в офиса ми. –Сградата е моя. Имаме много работа.
–Откриването е утре вечер. Готов ли си?
–Почти. Беше луда сутрин. –Какво правиш?
–Нищо. Просто съм развълнуван. За всичките си идеи. И гладен..
–Извинявай. Гладен за успеха ни. –Нервна енергия.
–Нервна енергия това става тук горе! –Харесва ми. Страхът от провал е невероятен мотиватор.
–Вярно е. –Спри.
–Анри! –Постарай се да стане!
–И идея си нямаш. –Стига.. някой трябва да си сложи одеколон утре.
–Вие луди ли сте? Ще ме уволнят заради вас! –Не можех да дишам вътре. Като вътрешност на овца.
–Не виждам звездонаблюдател. –Съжалявам г-н Уинслоу.
–Но много ни трябва звездонаблюдателят Ви. –Нямам звездонаблюдател. Ясно?
–Не е нещо, което хората от този век, просто имат. Особено тук.
–Не съм доволен. –Сега ако ме извините, трябва да работя.
–Може да попеем, за да свършите по-бързо. Така ще вземем звездонаблюдател.
–Давайте, Смърфове.
–Спрете!
–Хайде де, никой ли не мисли, че тази песен е малко дразнеща?
–Аз мисля, че е дразнеща. –Вие какво пеете на работа?
–Не пея на работа. –Какво? – И трябва да носиш каишка!
–Не е каишка.. –Знам! Може да тананикаме.
–Моля ви, спрете да тананикате.
–Трябва да изясня изказването си. –Аз имам изказване! Винаги дъвчи със затворена уста.
–Татко ни научи на това. –Добро е. Можеш да го използваш.
–Или танцувай и бъди щастлив. –Или яж много грозде.
–Замени намусеното лице с усмивка. –Винаги залагай на синьо.
–Дано да имаш Смърфхотен ден! –Целунах Смърф и ми хареса.
– Това са златни съвети. –Благодаря.
–Г-н Уинслоу, знаете, че е правилното изказване ако идва от сърцето, нали Смърфове?
–Да. – Ти го каза. –Разбира се.
–Добре дошъл в моя свят.
–Харесва ми да изчакам драматично от този дим.
–Кара ме да се чувствам толкова приятно... мистериозен.
–Освен това придава невероятен блясък на кожата.
–Какво? Къде?
–Какво?
–О, проклятие! Толкова близо! Какво?
–О. тяхното е на обратно. Идиоти. Нарисували са го грешно.
–Ела, Азраел.
–Здравей. –Здравей.
–Какво правиш? –Озеленявам малко.
–Това е много мило, но не мисля, че това ще порасне тук.
–Ще видим. Смърфовете имат син палец!
–Къде са останалите? –Отидоха да намерят звездонаблюдател,
за да може Татко да предизвика Синя луна и да си отидем у дома.
–И отидоха без теб? –Да. Кой знае защо.
–Съжалявам! Хайде да влезем вътре.
–Смърфове, къде сте? – Убедете се, че този нов подмладяващ крем,
ще накара всяка жена да изглежда красива, млада, жизнена. Почти магическо.
–Невероятно наистина. –Не виждам трансформация.
–Отварите ви нямат сила. –Моля?
–Ами, ако ме питате, тя още е обидна за очите грозотия
–Говорите за майка ми. –Извинете, не знаех.
–Много тъжно за вас след 30 години. –Анри, изкарай този лунатик навън.
–Лунатик? –Охрана!
–Аз съм великият и могъщ Гаргамел. Лунатик. Лунатик би ли могъл да направи това?
–Алака зутикус!
–Как го направи? –Да, сериозно, аз съм следващият.
–Съжалявам, но лунатиците и великите магьосници никога не разкриват тайните си.
–Ела, Азраел. Къде са ми Смърфовете?
–Не! Не! Не си отивай. Трябва да знам как го направи?
–Няма да ви кажа. –Моля те, сеньор. Можеш лида го направиш отново?
–Можете да се опитате да ме убедите. –какво желаеш? Слава, богатство?
–С моя помощ целият свят ще знае името -Боклукчия..
–Гаргамел. –Да. С моя помощ целият свят ще разбере какъв гений е Гаргамел.
–Извинете. Гений ли казахте?
–Значи, въпреки че съм майстор на инцидентите, аз ни доведох тук и така срещнахме теб и Патрик.
–Много си мил. И знам как се чувстваш. И аз съм много непохватна.
–Е, бях. –Наистина?
–Да. –Колко време ти отне да...
.. да си координираш краката? –Колкото е нужно, за да осъзная, че никой не е
само едно нещо. Можеш да бъдеш какъвто си поискаш.
–Смърф Герой. –Да.
.. или не.
–Мозъчко, помогни ми да разбера това. –Дай да ти покажа. Първо...
–Действа всеки път!
–Имате невероятна машина за вятър.
–Здравей, Патрик. –Грейс, помогни ми. Те са навсякъде.
И не спират да пеят. Нищо не мога да свърша. Моля те, ела и ги вземи.
–Сеньор Гаргамел, ще бъда честна. Клиник, Ланком, Мак, те биха убили за това, което имате в този пръстен.
–Не и ако ние ги убием първи. Да видим. Ще ни трябват рицари в блестящи доспехи,
ралник, отровни стрели,. –Харесва ми как мислите!
– и колове, за да закачим главите им. –Всичко е за презентацията.
–И разбира се тестването ни няма да навреди на животните.
– Плащат повече за жестокост към животните, така ли? Махай се от тук!
–Имате дяволито чувство за хумор. Това ни харесва, нали Анри?
–Казах да се махнеш! –Сеньор Гаргамел, трябва да ме уверите, че
че можете да направите същото нещо, което направихте с майка ми, но за масова консумация.
–Направете го и светът ще Ви боготвори. –Чу ли това, Азраел? Боготвори.
–Гали езика като плът на...
.. не странник...
.. еретик! Да. Благодаря.
О, слава богу, нощно гърне, сладката напитка отиде право в мехура ми.
–Изхвърли това през прозореца. Днес, моля. Така, по въпроса.
–Имаме ли сделка, сеньор? –Не съвсем, мила девойко,
–първо трябва да получа Смърфовете си.
–Трябва да разберете, че Патрик е под голямо напрежение, затова ако може се покрийте за известно време.
–Имате думата ми, г-це Грейс. Смърфовете ми няма да мръднат от тази чанта.
–Добре. –Звездонаблюдател!
–Какво? Да! –Звездонаблюдател! Да вървим. Всички навън!
–Не, не!
–Чакайте! Долу! –Вървя тук!
–Спасете ме!
–Чакайте. –Искам едно такова!
–О, боже!
–Като влезем, се разделяме и намираме звездонаблюдателя.
–Хайде, Смърфове!
–Здравей. –Патрик, Смърфовете избягаха!
–Грейс, тичаш ли? –Не не аз съм добре, но те имат нужда от
Патрик, страхувам се, че ще умрат! –Скъпа, няма проблем, ще ни изпратят малка бележка
като се върнат в града си, след като изобретят хартията. –Патрик, те имат нужда от теб!
–Скъпа.. –Патрик, аз имам нужда от теб!
–О, боже! Моля те, побързай! –Добре. Къде си?
–Човекът е лунатик. Няма да стане. Не знам трябват му Смърфове.
–Смърфове! –Смърфове. С "ъ".
–Съжалявам. –Глупак!
–Всяко село си има идиот.
–Какво?
–Да. Това е той! Спри! Смърфове!
–Звездонаблюдател... ето къде са отишли всички еднорози.
–Татко, не се страхувам да търся, просто реших, че може да искаш компания.
– Добре. Дръж се.
О, изтрелвач на Смърфове. Единствения начин да полетиш.
Идеално.
Време е да хвана малко... това ще ядоса другите.
–Трябва да има зазвдонаблюдател някъде тук. Хищник!
-Смърфови бонбони. Те са отвратително вкусни.
–Здравей.
–О, зловещо. Дано те не са търсили звездонаблюдател.
Звездонаблюдател... звездонаблюдател.. Рокли! Мога да имам повече от една рокля?
–Какво? –Татко, казвам ти никога няма да намерим..
–Звездонаблюдател. –Опасни са и са на високо.
–Прав си, ще ни трябва нещо високо.
–Не мислиш ли, че някой ще ни забележи? –Просто се дръж естествено.
–Аз съм мечка. –Мозъчко!
–Идвам момчета! Стойте мирно, стълби!
–Вижте тази играчка, която се катери по стълбите! –Какво е това?
–Дай да видя. –И аз искам такава, мамо!
–Уморен съм от срещи. Просто бъди кой си и бъди този, който казваш, че си, нали?
–Не мога да го сканирам. –Синът ми иска от тези сините играчки.
–Ще ми помогнете ли? Имате ли в розово? Дъщеря ми иска розово.
–Извинете, от кой етаж сте взели това? –Ще го взема.
–Аз бях тук първа. –Има опашка, г-жо.
–Интересува ли ви този "Колки Холди" плик за лед?
–Какво? –Плик за лед?
–Има и в розово.
Крадец на Смърфове! Спри!
–Дали използвам намръщеността си като стена, защото се страхувам да съм уязвим?
–Точно така е.
–И аз имам чувства. Но другите.. –Не може вече да е свършило?
–Какво си мислех? Използвах единствена капка от екстракта на онази старица.
–Единствен е. Явно нямаме на склад... –Пазете Смърфовете за себе си!
–Вие хората нямате ли граници? Не съм играчка!
–Ето я! –Тази рокля е моя!
–Смърфке! –Чакай! Пазарувам.
–Ще пазаруваме по-късно.
–Патрик, Патрик, помощ! –Непохватко, ела тук.
–Гони ме великан! Огромна е! –Ей, това е мое!
– Съжалявам, малко момиченце това не... –Мамо!
–Наистина?
–Никога не забравяй, магическият момент, в който двата ни свята се срещнаха.
И аз е бях Сърдитко. Не бях. Ще кажеш ли нещо? Моля те.
–Умирам така!
–Един!
–Технически, не се ли страхуваш като слагаш... –Мозъчко, просто дърпай.
–Здравейте! Какво чакате? Събирам тълпа!
–Надувка. –О, боже те си мислят, че сме играчки.
–Дръжте се момчета. Нещата стават "Гризли"
–Само се дръжте за звездонаблюдателя!
–Хайде, Смърфове! –Давайте!
–Ще увелича скоростта много бързо!
–Май ги изгубихме! Пак ли главата?
–Махнете се от пътя! –Къде се научи да караш?
– Мислиш, че ще се справиш по-добре ли? –Да така мисля!
–Хайде де!
–Мозъчко, Смелчо! –Татко!
–Чакай, това е Гаргамел!
–Не, не! –Пак ли ти? Махни си лапите от мен!
–Лошо коте!
–Мразя го този!
–Гаргамел! –Смърфке, по-красива от всякога.
–Гаргамел, явно отново ни надхитри.
–Азраел, какво правиш? Махни се от машината ми за засмукване!
–Излез! –Ще го оправя.
–Благодаря. Ти!
–Патрик.. –Здравей.
–Впечатляващо. –Благодаря.
–Ще взема звездонаблюдателя. –Аз ще взема Смърфовете.
–Това е той! Вземи го от гърба! Крадец на чистачи на листа!
–Станете, г-не. Отивате в центъра. –Пуснете ме!
–Не се съпротивлявайте! –Как смеете. Аз съм великият и могъщ Гаргамел!
–Да видим.
–Как така си единственото момиче в селото? –Ами, не ме е донесъл щъркел, както всички други.
–Гаргамел ме е създал, за да примамя другите Смърфове. –И какво стана след това?
–Татко ме спаси. Направи магия и ми помогна да стана Смърфа, който трябваше да бъда.
–Не, ще играя на сигурно.
–Одийл, очаквам одобрението ти. Готова е да иде в Агенцията за билбордове.
–Е, това е.
–Татко трябва да е готов вече. –Да. Стига с тази несигурност. Искам вкъщи.
–Аз също. –Сега когато този зъл маг е след нас е различно.
Без тази Синя луна сме загубени.
–Пратено е. Или ще празнувам или съм записан в списъка на безработните.
–Какво има? –Сигурен съм, че ще сме добре.
–Този е зле. –На мен ли го казваш?
–Цялото това чакане ни убива. –Да.
–Знам какво е чувството.
–Но знам лекарството.
–Трябва да уцелваш цветовете.
–Опитай.
–Сърдитко! Добър си! –Вижте ме, момчета!
–Пейте.
–Рокерска физиономия. Като Кийн Симънс. Той е..
–Няма значение.
–Смърфка е сладка и шикозна, с поличка.
–Няма нито едно друго момиче в света на Смърфовете и гледа мен!
–Напълно предаване на силата на пола, затварям очи и си пожелавам нещо.
– Мирише на Смърфски плодове, затова и поисках целувка.
–Непохватко! Намери си мястото!
–Хайде, момчета! –Смелчо!
–Точно така! –Внимавай!
–Супер. –Благодаря.
–Здравейте, момчета, харесва ли ви новата ми рокля?
–Ветрове ли има тук? Добре, не това бях намислила.
– И вие ли си мислите същото като мен? –Съжалявам, момчета.
–О, това охлажда бутчетата! Нищо не може да се сравни с хладен
бриз в омагьосаната ми гора!
–Одобрен е! Одобрила я е! Одобрила е рекламата!
–Харесала ли го е? –Одобрила го е, а това за нея е харесване.
–О, боже! –Патрик да!
–Да го пратя ли? –Да! –Няма да го пратя.
–Направи го! –Ще го направя! Добре...
–Утре това ще е на всеки билборд в Ню Йорк!
–Браво, г-н Уинслоу. –Момчета, Татко се върна!
–Татко, приключи ли с изчисленията? –Да!
–Почти ни свършиха Смърфските плодове. –По-трудно е от колкото се надявах да бъде.
–Но ще се приберем, нали? –Разбира се, просто няма да е тази вечер.
–Надявах се да спя в гъбата си тази вечер. –Липсват ми другите Смърфове.
–На мен също. Никога не съм прекарвал нощта някъде далеч от дома.
–Ами и снощи беше така, но кой би могъл да спи тогава?
–Тихо, Смърфове. Всичко ще бъде наред.
–Татко, мислиш ли, че някога ще се приберем при другите Смърфове?
–Не се притеснявайте. Скоро ще се върнем при останалите.
– Само ако звездите бяха живи.
–Знаете ли кой ми липсва? Готвачът, Здравенякът, Бегачът.
–Завистливко, –Художникът, Пекарят.
-Хармоничният. –Липсва ми Ласкателят. Винаги казва нещо хубаво.
–Ще ви кажа кой не ми липсва. Пасивно агресивният Смърф.
–Винаги е много мил, но когато си тръгне се чувстваш гадно.
–Още една нощ без Смърфовете. Здравей, нощна пеперудке.
Може с твоя помощ да намеря начин да ги хвана отново.
Аз и ти имаме свободен дух. И двамата сме създадени да се реем.
–Сега върви и ми доведи войска от силни орли, кито да ме освободят.
–Лети, малко зло, и доведи събратята си. Лети! Лети!
–Сигурно ще имаш дълга нощ, пиете ли кафе?
– Смърфското дупе синьо ли е?
–Кажи ми, този странен тип с халата, от магазина за играчки..
–Гаргамел. –Той не е истински магьосник, нали?
–Не е от най-умните магьосници, но е опасен колкото тях.
–Благодаря.
–Вкъщи можех лесно да правя заклинания, но тук без книгите и отварите ми..
–Днес имахме късмет. Но следващият път кой знае.
–Какво ще правиш? –Ще направя всичко възможно, за да заведа Смърфовете ми вкъщи.
–Никога няма да се откажа. Те са семейството ми.
–А човек никога не се отказва от семейството си.
–Не се ли страхуваш понякога, че тези малчугани разчитат на теб?
–Ами ако се провалиш? Как разбираш, че си готов?
–Ела, седни в скута на Татко. –А, да задраскай го.
–Май не е добра идея. –Да, да.
–Нека те попитам нещо. Защо, когато днес твоята Грейс се обади, ти дойде за нас?
–Тя имаше нужда от мен. Чух го в гласа й.
–Това е да си Татко. Когато моментът дойде, ти просто го правиш.
– Да знаеш какво да правиш не идва от тук. Идва от тук. Където има най-голямо значение.
–От далака ми? –Не от сърцето. Развали момента, нехранимайко.
–Ти си добър татко, Татко. –И ти ще бъдеш добър.
–Хайде... вземи го..
–Хайде, глупава пеперудо, къде са ми орлите?
–Знаеш ли какво става с тези, които ми седят на пейката?
–Махай се, грамаден човеко, защото казах на една пеперуда да събере орли, които да ме освободят от този затвор.
–Ставай!
–Виждате ли? Виждате ли? Никоя тъмница не може да задържи Гаргамел!
–Вижте, великата ми войска от... мухи?
Мухи? Не мухи! Идиот такъв!
–Добре. Нагоре, нагоре! Довиждане, глупаци!
–Не така! Заобиколи го! Заобиколи го! Глупави мухи.
–Чакай, вземи ме с теб!
–Към замъка ми за още екстракт!
–Идват! Идват!
–Доста смърфско бих казал. –Хайде, Ауей, ето тук. Добро момче.
–Непохватко! –Сини палци!
–Това е невероятно. –Мисля, че е прекалено розово.
–Само защото името ти е Сърдитко, не значи че трябва винаги да си сърдит.
–Напротив значи. –Здравей.
–Дай четири! –Дай четири!
–Страхотни новини! Звездите посочиха идеалния момент да се предизвика Синя луна.
–Смърфастично! –Изобщо не съм се съмнявал!
–Трябва да се направи тази нощ. Между изгряването на първата звезда и времето на високата луна.
–Това е единственият ни шанс. Но ни трябва заклинание, което работи в това царство,
за да отворим портала към дома ни. Г-н Уинслоу, може ли един въпрос?
–Да. Давай. –Някъде продават ли заклинания?
–Не. –А отвари?
–Да. Не. –Ами стари книги?
–Чакай, има един магазин за Антикварни книги близо до офиса ми.
–Да. –Доктор Уанг.
–Идеално. Това ще свърши работа. –Чухте ли момчета, почти сме си у дома.
–Харесва ми да съм почти у дома. –Да. Супер!
–Обичам ви! –Хайде, приятел.
–Можеш! –Супер!
–Не е нужно да правим Синя луна, вече си имаме!
–Наистина? –Вижте, момчета, ето там!
–Това не е... –Смърфка е права. Синя луна.
–Това е грешната реклама!
–Какво е станало с офиса ми? –Оправихме го за бебето. Още една смърфска прегръдка!
–Не, не! Това не се случва! Някой снощи е пратил това до Рекламната агенция.
–Кой е пипал компютъра ми? –Не знам.
–Аз.. може.. да съм се спънал.. –Сега може да съм уволнен!
–Изпратил си грешният файл! –Патрик, той..
–Какво трябва да направя, Грейс? Нали носеха добър късмет, това е всичко, но не и добър късмет.
–Не трябваше да го допускам. Трябваше да кажа не.
–Никога е съм искал къща пълна с малки хора!
–Сини. Малки сини хора. –Добре. Патрик.
–Какво правиш? –Ще се опитам да спася работата си.
–Никога не сме искали да сме в тежест, г-н Уинслоу. –Смърфжасно съжалявам за това, което..
–Спрете да казвате "Смърф" за всичко. Какво изобщо значи това? Смърф. Смърф.
–Не може да говориш така! –Видя ли?
–Добре, Патрик, почакай.
–Почакай, Патрик. –Може би мога...
–Спри и ме чуй за секунда! Моля те. –Какво?
–Много съжалявам за работата ти и се надявам нещата да се оправят.
–Но не виждаш важното. Огледай се. Виж какво се случва в момента.
–От всички хора на планетата, тези малки магически същества дойдоха при нас.
–Те ни избраха. Не виждаш ли колко невероятно е това?
–Това е нещо, което се случва веднъж в живота, Патрик. Това е нашата Синя луна.
–И ако не спреш за малко за да го видиш, ще го пропуснеш.
–Такси!
–Хайде, хайде!
–Трябва да има екстракт тук някъде!
–Не сега! Какво? Какво?
Браво, браво, малки ми приятелю.
–Като си помисля, че веднъж за малко да те изям.
–Ела, Азраел! Трябва да намерим, Патрик, търговецът на руж.
–Той ще ни заведе до малките ни Смърфове!
–Нямаш ли ключ, с който да го изключиш? Утре? Шегуваш ли се?
–Ако не сваля рекламите веднага, утре няма да имам работа!
–Оправи го или си уволнен! –Мърфупер.
–Първата снимка на бебето.
–Накъде е пътя за магазина за книги, Мозъчко? –Според машината за търсене минаваме през
този път, после през Китайската земя! – Китайския квартал, мозък!
–Ето го! Хайде! –Да вървим!
–Сигурни ли сме за това? –Не съм доволен.
–Хайде, Мозъчко, за разгледаме тази стоманена каруца.
–Безопасно ли е? –Разбира се, че е.
–Това беше страхотно!
–Дано да намерим мястото скоро, нищо не виждам.
–За Смърфога! –Мислех, че за това имаме Непохватко!
–Тук мирише на масло. –Къде може да е този магически магазин за книги?
–Чакай малко.. –Ето го!
–Затворено е! –Супер.
–Трябва да намерим начин да влезем. Хайде.
–Твърде стар съм за това.
–Мозъчко! –Смелчо!
–Това място ми изглежда зловещо. –Не е зловещо, а различно. На мен ми харесва.
–Нека просто да вземем книгата и да се махаме от тук!
–Прав си. Тази книга със заклинания е билетът ни към дома.
–Аз съм обикновен магьосник с обикновено желание. Безгранична сила и световна епидемия.
–Защо трябва да е толкова трудно?
–Извинете, мъдри човеко, моля, къде чухте тази отвратително за слуха грачене?
–От малките сини хора. Видях ги да влизат в книжарницата на ъгъла.
–Тази песен е много дразнеща!
–Притеснено развълнуван съм.
–Не е това. Ей.. не не е това. –Вижте всички тези невероятни книги!
–Трябва да е тук някъде. Не е това. Виждаш ли нещо, Смърфке?
–Не и от тук, момчета. Внимавай! –Намерих нещо, приятели!
–Добра работа, Смелчо!
–Браво! –Само минута.. това е.
–Да. –Историята на Смърфовете.
–Пейл.
–Това сме ние! –Да. Това е!
–Вижте това!
–Смърфоклет да съм! –Тайните неща са скрити в картинките.
–Виждаш всичко това тук? –Вижте моделите на тази страница.
–Отвори лагагас!
–О, харесваш ли го, Азраел? Това наистина прилича на нещо мое.
–Това е наистина неприлично.
–Остава само да се върнем на водопадите и да изречем това заклинание тази вечер.
–И можем да се приберем? –И можем да се приберем.
–Отивате вкъщи, но мястото е моят замък. И екстрактът ви най-после ще бъде мой.
–Драконовата пръчка! –Не. - Това е Ггг...
–Моля, позволи ми... Ааа, това е Гаргамел!
–Скрийте се, Смърфове! –Хайде Смърфове!
–Чакайте ме!
–Опитвайте се да го отблъснете, Смърфове, все пак това е забавното на лова.
–Да вървим! –Бягайте! По-бързо!
–Мозъчко, вземи заклинанието, направи отварата и предизвикай луната тази вечер!
–Трябва да е тази вечер! –Аз, да предизвикам луната, не не съм готов!
–Трябва да бъдеш! Вървете! Независимо какво се случи,
не се връщайте за мен. –Какво? Татко, не!
–Какво чакаш, Гаргамел? –Ела при татко, Татко!
–Вървете! –Татко! Не!
–Продължаваме! Прави каквото каза Татко.
–Само толкова ли можеш, Гаргамел?
–Какво ще стане с Татко? –Татко ни каза да направим луната
и точно това ще направим. –Хайде нямаме много време!
–Накъде? –Как ще се върнем до Непохватко?
–Ще яздим. Хайде! Още го можем!
–Не мисля, че са приятелски настроени. –Аз също не съм!
–Те носят болести!
–Хайде, Смърфове, да вървим! –Хайде!
–Не мисля, че ще мога! –Можеш, Мозъчко, Дръж се!
–Изчисленията ми сочат, че това е опасно!
–Стъмва се. –Да. Май трябва да ги потърсим
–Да.
–Здравей.
–Къде са другите? –Мислим, че още са в книжарницата.
–Виж, Грейс. Аз.. Аз..
–Здравей, Одийл. –Патрик...
–Преди да ме уволниш, знам че рекламата, която излезе, не беше тази, която ти пратих,
но е рекламата, която трябваше да пратя, която почти пратих.
Но не го направих, защото се подцених. Дадох ти каквото си мислех, че искаш,
вместо това, което мислех, че е правилно.
Но това е правилно, значи нещо за мен и не знам, мисля, че ще значи нещо и за другите.
Не е просто луна, Одийл, а Синя луна. По време на Синята луна.
–Това значи, че има само няколко момента в живота, когато нещо запомнящо се и магично ти се случи.
И ако се колебаеш или се страхуваш, може да го изпуснеш.
–Това значи снимката. Не позволявай на тези моменти на синята луна да те подминат.
–Ще ти се обадя отново, за да ти кажа дали си уволнен.
–Смърфого те обичам.
–Прозорецът е отворен!
Извън контрол сме!
–Внимавай за.. ужас. –Благодаря, птичке.
–Взехме заклинанието! –Къде е Татко?
–Гаргамел го хвана. –Какво?
–О, не! –Заведе го на място, наречено Белвидаре касъл.
–Той ще.. –Не го казвай.
–Белвидаре, какво е Белвидаре? –Ще го заведе в Белвидиър касъл в Сентръл Парк.
–И ще извлече екстрактът му! –Какво? Трябва да го вземем!
–Не! Гаргамел е по-силен от всякога! –Татко каза каквото и да се случи да не се връщаме за него.
–Опитва се да ни предпази. –Не. Не можем да изоставим Татко.
–Но смърфското обещание.. –Не. Не, не можем!
–Обещахме на Татко да правим каквото той каже. –Точно така.
–Аз не съм. Не съм му обещавал нищо. –Нито пък аз. Няма начин да си тръгна без Татко.
–Патрик, чакай, идвам с теб!
–Участвам.
–Аз също.
–Няма да има изоставени Смърфове! Нито Татко, нито ти.
–Всички за един и един за Смърфовете!
–Изстисквам малко и крада екстрактът им син!
–Много впечатляващо, мил малък Татко.
–Виж, само малка част от малката ти брада ми дава целият този екстракт.
–Само си представи какво ще обера от цялото ти семейство? Алака зукас!
–Виж моят велик Смърфоратор!
–Не, не, клетките! Не!
–Ще изпаря екстракта от потта им, ще го отрежа от сълзите им, ще го вдишам от косата им.
–Ти си глупак, Гаргамел. Смърфовете ми вече са на път към дома.
–О, да! Хайде да вдигнем това лошо момче.
–Помним плана, нали? –Хайде да действаме!
–Мозъчко, какво става? –Направих отварата. Притеснен съм не знам дали ще мога!
–Мозъчко, можеш. Просто кажи заклинанието.
–Смърфоклет да съм! –Успях, успях, Татко!
–Не мога да повярвам. –Луната на Анжело.
Как го направи? –Красиво е!
–Не искам да се притесняваш, Татко. Това, което не те убива, прави мен по-силен.
–Не! Гаргамел! –Излез да поиграем!
–Малките ни гости най-сетне пристигнаха! –Не!
–Наслаждавай се на возенето.
–И помни да държиш ръцете и краката си в контейнера! –Не!
–Смърфове, бягайте!
–Смърфове.
–Ти държиш Татко. Приготви се да бъдеш смърфован!
–Да! Каквото той каза! –Очарователно. Две малки Смърфчета за дошли
да спасят любимия си Татко. –Гаргамел, нека бъдем три малки Смърфчета
–Отидох у дома и доведох няколко приятели!
–Боже, боже, май цялото село е тук. Какво ще правя?
–С целият този екстракт. –Давайте, момчета!
–Огън!
–Идва време, когато всеки Смърф трябва да се изправи..., –Внимавайте, малки зверове!
.. за това което е сладко и синьо. И в тази нощ със Синя луна, този момент настъпи!
–Сериозно ли? –Извинявай, аз това правя.
–Това ще стигне. –По-бързо няма да мога да го удържа за дълго.
–Ужасни Смърфове! –Една такава ябълка може да провали деня ти!
–Гаргамел, ето ти сувенир от Голямата Ябълка!
–От тигана... в огъня!
–Прекалено красив съм, за да умра!
–Татко! –Не, не Смърфке –Какво ти е сторил?
–Не трябваше да се връщате за мен! –Татко ще те изкарам от тук веднага!
–Смърфке! –Дръж се, Татко! Веднага се връщам!
–Пазете се. Ще направя Страйк! –Алака за!
–Дръж се, Татко!
–Не. Лук! –Махни се, котко!
–Ела тук, коте!
–Смърфке!
–Мен ли търсиш?
–Играта свърши! Вижте невероятната ми сила!
–Смърфке!
–Стига толкова Смърфтаене!
–Засмърфаш се с грешното момиче!
–Какво става, Татко? Не!
–Гаргамел!
–Не толкова бързо, сини обувки! –Татко!
–Време е да смажа волята ви! –Не!
–Гледате ли внимателно, Смърфове? –Татко! –Любимият ви баща ще срещне синият си край!
–Хайде, нагоре! –О, не, Татко!
–Не! Нее! Пак ли ти? Сбогом!
–Наистина ще.. –Това свършва тук и сега!
.. се насладя на това! –Взех го!
–Смърфов син!
–Смелчо! Да! –Върни се веднага с пръчката ми!
–О, не!
–Ще я хвана! –О, боже! –Непохватко!
–Значи така свършва. –Свършени сме.
–Това не е на добре. –Ще я хвана!
–Видение никога не е грешало.
–Хванах я!
–Дай ми пръчката! Върни ми я!
–Как смееш да нападаш великия и силен Гарга...
–Смърфове!
Мъртъв ли си?
–О, боже! –Браво, Непохватко!
–Патрик!
–Непохватко.. Непохватко!
–Непохватко, ти си герой. Аз съм герой?
–Аз съм герой! Съжалявам, момчета.
–Определено убих момента. –Непохватко ти малък..
–Татко. –Дължа ти извинение, Непохватко.
–Вярвах повече на едно видение, отколкото на теб.
–Толкова се гордея с теб, Непохватко. –Благодаря ти, Татко.
–Обещах си да не плача. –А сега да се отървем от това.
–Всички към портала! –Хайде. Нямаме време.
–Довиждане!
–Не съм по дългите сбогувания, но съм написал няколко думи, които... Довиждане!
–Беше не толкова ужасно колкото очаквах. –Сърдитко. –Не ме разбирай погрешно. Пак не ми хареса.
–Няма да забравя това място. Особено с тези тук! Чао!
–Здравей, приятелко. –Никога не съм имала приятелка.
–Никога няма да те забравя. –Смърфке. Дай четири.
–Дай четири, Грейс.
–Смърфке. –А ти. Малкия герой. Ела тук.
–Герой? Стига. Всъщност може да го кажеш още веднъж.
–Довиждане, Грейс. –Е, г-н Уинслоу, благодаря.
–Спасихте ме. Спасихте цялото ми семейство. –Всъщност мисля, че беше обраното.
–Е, трябва да тръгвам. Имам село за строене.
–Вашето село ми даде някой идеи. –Ела тук.
–Довиждане, Татко. –Довиждане, татко.
–Да си вървим у дома. –И така смърфовете напуснаха Ню Йорк.
Мисля, че го напуснаха малко по- сладки, по-мъдри, по-смърфични.
–И когато този портал се затваря за последен път...
–Сериозно. Спри. –Довиждане, Ню Йорк!
–Одийл е. Здравей, Одийл. –Патрик обаждам се да ти благодаря.
–Най-сетне някой ми даде, това което искам.
–Мисля, че не съм уволнен.
–Нова работа, ново бебе, трябват ни нови приятели.
–Ако наистина искаш по-голям апартамент.. –По-голям? Луда ли си?
–Така ще сме по-далеч един от друг.
–О, Грейс, смърфичам те.
Превод: Мария Ригова mariarigova91@gmail. com