Мене звати Далтон Рассел.
Уважно послухайте те, що я скажу,
тому що я ретельно добираю слова і ніколи не повторююся.
Я сказав, як мене звати. Це «хто?».
Найкраща відповідь на «де?» — у тюремній камері.
Та є велика різниця
між «застрягнути у камері» та «бути у в'язниці».
Відповідь на «що?» проста.
Нещодавно я спланував низку дій, щоб здійснити
ідеальне пограбування банку.
Це й відповідь на «коли?».
А от відповідь на «навіщо?», окрім очевидних фінансових мотивів,
досить проста.
Тому що я можу.
У нас залишилося питання «як?».
Ось у цьому, як кажуть,
полягає справжня загадка.
«МАНГЕТТЕН ТРАСТ БАНК»
БРОДВЕЙ ВОЛЛ-СТРИТ
Твоя мама розповідала мені
про дівчину, яка допомагає тобі з проектом мосту Трайборо, так?
-Добре? -Так.
Він божевільний.
-Зараз? На 51-ій? -Так він зараз там.
Він все ще на 47-ій вулиці, але там менше місця.
Так, замовимо омарів. Запишу на рахунок пана Ансінорі.
Не знаю. Якась зустріч з одним із клієнтів.
Бо вже минув майже рік.
Я зверну йому шию. Присягаюся.
І що?
І що? То були квіти. Можливо, для його бабусі.
Можливо, для мене. У мене був день народження...
Можливо, це клієнт.
Добре. Кумедно.
Переді мною стоїть хлопець, який думає, що я не бачу, як він дивиться на мене.
Фантастично. Прокляття.
-Пробачте. -Слухаю.
Ви б не могли розмовляти тихіше?
Ви надто голосно розмовляєте по телефону. Прошу Вас.
Так. Добре.
Не заважайте іншим клієнтам.
-Пробачте. -Добре?
-Так, я зрозуміла. -Дякую.
Це був охоронець.
Я й не знала, що я у бібліотеці. Бісів банк.
«Мангеттен Траст».
... з Єлю. Я працюю на багатого покидька.
Дякую.
Перепрошую. Сер?
Спокійно.
Усім лягти на підлогу! Негайно!
На підлогу!
У вас чотири секунди! Хто стоятиме, отримає кулю!
Один! Два! Три!
Відійдіть від каси! Геть руки від кнопки!
Руки на підлогу! Негайно!
Що... Що це таке?
-Тоде, що робитимемо? -Що, в біса, ти хочеш від мене?
-Опусти голову, товстуне! -Гаразд!
Обличчя додолу!
Вас це теж стосується, ребе.
Лягай.
Зараз ми з друзями
знімемо велику суму у цьому банку.
Той, хто перейде нам дорогу, отримаю кулю в лоб.
Лежати, старий! Руки на підлогу!
-Обличчям до підлоги! -Гаразд, я лежу! Лежу!
Офіцере, звідти йде дим.
Можливе пограбування. «Мангеттен Траст». Іксчейндж Плейс, 20.
У мене заручники.
Якщо бісові копи наблизяться до входу, я почну вбивати людей.
Я не жартую, друже.
Центральний. Потрібне підкріплення.
Назад, сер! Назад!
-Дідько! -Назад!
Залишайтеся за рогом!
Потрібне підкріплення.
Злочинець зі зброєю. Можливо, є заручники.
Повторюю: можливо, є заручники. Іксчейндж, 20. «Мангеттен Траст».
Я тут за своє життя борюся.
Кіте, ми щоразу повертаємося до цього,
-і все те ж. «Не зараз». -Послухай.
Ти знаєш, що зараз я ходжу по лезу
через інкасування чеків. Мене хочуть посадити.
Якщо ці 140 000 не знайдуться,
-то мені буде скрутно. -Але ти ж їх не брав.
Звісно, ні. Цей наркоторговець бреше:
рятує власну дупу, оббрехавши мене.
-Та все владнається. -І що тоді?
-Що з нами буде? -Я отримаю перший ранг,
нам вистачить грошей на більший будинок, а потім...
Чому ми говоримо про це щоразу, коли твого брата садять
-за викрадення авто? -Він мій єдиний родич.
Гаразд, пробач. Усе добре?
-Ти мене кохаєш? -Ти теж пробач.
-Ти мене кохаєш? -Я кохаю тебе.
Тебе чекатимуть Великий Віллі й близнюки вдома.
-У мене є наручники. -А в мене зброя.
Бувай, татко.
-Великий Віллі й близнюки. -Саме так.
Її нікчемний брат.
Його втретє засуджено: раз за озброєне пограбування.
Сімнадцятирічний недоук. У нього ні крихти честі
та й такий дурний. Навіть злочин вчинити не здатний.
-Не можеш позбутися його? -Хіба я можу?
Вона любить його. Що я зроблю? Викину його на вулицю?
-Як з тобою? -Він у захваті.
У сусідній кімнаті з його сестрою спить детектив.
Вона все хоче скинути на мене.
«Якби було більше місця, то не було б проблем».
Звісно, якби ми одружилися, то все було б інакше.
-У чому ж проблема? -Весілля. Меблі. Діти.
А скільки обручка з діамантом?
-Ти вже був одружений. -Годі. Мені було лише 21.
-Але ж ти подарував обручку? -Так, та мені її не повернуть.
-Ви копи? -Дідько! Він нас знайшов!
Цього року Різдво настало раніше.
Пограбування банку. Є заручники. Іксчейндж Плейс, 20.
-Що? -Ґросман у відпустці. Ти за нього.
А як же справа Мадруґади? Інкасування чеків?
-Я гадав, мене усунули. -Я даю тобі шанс.
Ти все ще працюєш тут, але якщо ти не готовий...
-Ні, він готовий! -Добре. Добре.
Даю тобі можливість. Та не зроби з мене дурня.
-Ось так. Чудово! -Так.
У тебе виклик, друже. Боже!
Я мав би радіти. Може, закриють внутрішнє розслідування.
Ось все, що треба знати. Ти без зброї,
а поганець приставляє тобі до голови зброю і наказує стати навколішки.
Ти оглядаєшся. Навколо тебе п'ятеро озброєних.
Просто уяви їх усіх у трусах.
А в помаранчевих комбінезонах, наручниках?
Теж добре, Кіте. У тебе вийде.
Поганці. Я вже тут.
ПОЛІЦІЯ НЬЮ-ЙОРКА
За ріг! Назад!
Я сказав відійти! Відійдіть!
Заберіть людей звідси! Заберіть їх геть!
Хлопці, щойно ми зупинимося, усі виходять.
Уперед! Виходимо!
Вікно на третьому поверсі. Негайно.
-З дороги! -Уперед! Негайно!
Сержанте, що у тебе?
Злочинець у банку. Можливо, є заручники.
Хто сьогодні головний?
-Сержант Ернандес. -Нехай під'їде сюди.
-Сержанте Ернандес, Ви на зв'язку? -Так. Кажіть.
Тут сержант Коллінс. Він усіх викликав.
Можете підійти з іншого боку?
Так, вже йду. Ходімо.
Назад! Відійдіть за ріг!
-Відійдіть. -Мусимо забезпечити безпеку.
-Коллінсе? Що тут? -Ернандес.
Усередині озброєний злочинець. Він каже, що є заручники.
Обережно! Відійдіть з дороги!
Уперед. Огородіть територію. Так.
-Несіть усі огороди, що є. -Усе під контролем.
Відійдіть, будь ласка!
-Відійдіть! -Назад! Дякую.
Тут нічого не відбувається.
Подивитеся ввечері новини.
Відійдіть, прошу вас.
Пане Кейс?
Доброго ранку, Кетрін. Чим можу допомогти?
В одному з наших відділень відбувається пограбування.
Боже. Когось поранили?
Не думаю, але є заручники.
Який жах.
-У якому відділенні? -У 32-му. Іксчейндж Плейс, 20.
-Що? -Іксчейндж Плейс, 20.
Дякую, Кетрін.
Мені шкода, пане Кейс.
Боже.
Заберіть звідси людей. Відкрийте ворота. Назад.
На тротуар. Давайте.
Я - сержант Коллінс. Це я зробив виклик. Ви вестимете перемовини?
Так. Детектив Фрейзер.
Це детектив Мітчелл. Що у Вас?
Небагато. З банку йшов дим.
Двері було зачинено. Я хотів заглянути,
один із злочинців відчинив двері, наставив на мене дуло
і почав кричати з акцентом, що повбиває заручників.
-Бачили інших злочинців? -Ні, сер. Я нічого не бачив.
-Чули щось усередині? -Ні, сер,
та не впевнений, адже дивився в дуло 357-го. Пробачте.
Гаразд.
Добре. Молодець, сержанте.
Ви дивилися у дуло пістолета раніше?
-Так, одного разу. -Справді?
Так, 12-річний хлопець наставив.
-І як воно? -Бувало й краще.
Це точно. Послухайте.
Щойно ми розберемося з цим, відпустимо Вас, добре?
Якщо Ви не проти, я залишуся,
хоча б поки не встановимо зв'язок.
Приємно чути, сержанте.
Що? Ні. Навіщо Ви так? Навіщо так зі мною?
Тату, що коїться?
Усім працівникам банку підняти руки!
Працівники банку, на цей бік! Усі інші, туди!
Я хочу, щоб ви повиймали телефони і ключі
зі своїх кишень і сумок та підняли вгору.
-Як Вас звати? -Пітер.
-Повне ім'я? -Пітер Геммонд.
-Де Ваш мобільний, Пітере Геммонд? -Залишив удома.
Пітере, добре подумай перед тим, як відповісти на наступне питання,
бо якщо помилишся, то на твоєму надгробку буде написано:
«Тут спочиває Пітер Геммонд — герой,
який хоробро намагався запобігти ідеальному пограбуванню банку,
ховаючи свій мобільний телефон,
однак отримав кулю у голову».
Пітере Геммонд,
де твій мобільний телефон?
Я ж сказав. Залишив його вдома.
ШВИДКИЙ НАБІР НОМЕРУ П. ГЕММОНД
Гаразд, я збрехав. Пробачте. Благаю.
Не хвилюйся.
-Хочу поговорити з тобою. -Прошу, послухайте мене.
Я все поясню.
Допоможіть! Допоможіть.
Годі!
Хто ще розумніший за мене?
-Хто Ви? -Вікрам Валія.
Вікрам Валія. Дякую, Вікраме.
Пане.
Залиш собі.
Чоловіки туди. Жінки сюди.
Ворушіться!
Роздягніться всі до білизни.
Швидко.
Леді?
Повірте. Це єдина ситуація, коли я прошу про таке.
-Зніміть свій клятий одяг. -Ні.
Вам має бути соромно.
Що у Вас у голові?
Уперед. Нехай це буде мій кінець.
-Зніміть свій клятий одяг. -Ні!
Стіві?
Ходімо!
Тепер я хочу,
щоб усі одягли ці комбінезони і маски.
Шон Ґейблз з новинами від CBS 2. «Мангеттен Траст Банк»...
ЕКСТРЕННІ НОВИНИ, ШОН ҐЕЙБЛЗ ПОГРАБУВАННЯ БАНКУ
...як щойно сказали слідчі,
пограбували.
Підозрювані або можливі підозрювані всередині
разом з невідомою кількістю заручників.
-Капітане Даріус? -Так.
Детектив Фрейзер. Це детектив Мітчелл.
Вітаю.
Пам'ятаєте, ми працювали разом у лікарні на 93-ій
під час моєї практики?
Так. Ото сором.
Так. Це точно.
Що у нас?
Невідома кількість підозрюваних, невідома кількість заручників,
банк, мільйон глядачів, усередині нічого не видно,
-тому я зайнятий. -Зрозуміло.
Пане Фрейзер, я маю справу з паном Ґросманом.
Якщо щось знадобиться, звертайтеся до нього, добре?
Ні, капітане.
Детектив Ґросман у відпустці,
тож детектив Фрейзер за боса сьогодні, ясно?
Якщо щось знадобиться, звертайтеся до мене, добре?
Гадаю, так і буде.
Так і буде. Маєте жилети для нас?
-Берк! -Так!
-Дай хлопцям жилети! -Гаразд.
-Запиши їх у реєстрі. -Добре.
Знаєте що? Я не заважатиму Вам
і дозволю взяти контроль над місцем злочину, гаразд?
Повідомите, коли у Вас буде детальний виклад?
-Гаразд. -Підемо до столової.
Не йдіть у банк, не зателефонувавши нам, гаразд?
-Гаразд. -Радий зустрічі, капітане.
ПОЛІЦІЯ НЬЮ-ЙОРКА НАДЗВИЧАЙНІ СИТУАЦІЇ
Хіба ми не маємо бути там?
Дамо йому трохи часу. Подивимося, що він зробить. Ходімо.
Поки він не убезпечить свої позиції і не окреслить кордони,
звалюватиме все на нас.
Шоу почнеться, він покличе нас. Повір. Я бачив його у роботі.
Як скажеш, Кіте.
Це для мене? Думаю, так, правда?
Я вивчив у Ґросмана те,
що ці хлопці не дуже поважають те, чим ми займаємося.
-Ти про що? -Вони діють тактично.
А ми працюємо тут головою, чого їм не зрозуміти.
-Я ж сказав, що у тебе вийде. -Так.
Я все ще чекаю, що хтось старший за рангом прийде і скаже:
«Робімо так і так».
Що сталося у лікарні?
Хлопець застрелив свою дівчину і себе. Дякую.
Я ж казав, що у мене...
проблеми із серцем.
Вставай.
Поклади свою зброю!
-Ані руш! -Не стріляйте!
-Ані руш! Іди сюди! -У мене нема...
-Сюди. -Я працюю у банку!
Навколішки! Негайно навколішки!
-Вони відпустили мене! -Негайно!
-Він наказав не наближатися! -Наручники!
Якщо наблизитеся до банку, він викине два трупи!
-Хто це сказав? Хто? -Я не знаю.
Чоловік з бісовою зброєю — ось хто!
-Вставай. Ходімо. -Їх четверо всередині.
Боже!
Заспокойтеся! Ходімо!
-Мене покажуть по телеку? -Так. Станеш зіркою. Ходімо.
Чи я думав коли-небудь, що більше не побачу свою сім'ю? Так.
Так, я думав про це. Спершу я не...
У той час я багато про що думав.
Коли на тебе наставили дуло, та через певний час я...
Знаєте, я думав...
Так.
Про свою дружину, що ніколи не побачу її.
Своїх дітей. У мене 10-річний син і 17-річна донька.
Так, я думав про це. А що залишається?
Вони мої діти.
Чудово.
Уперед.
Пані Вайт, я хочу запевнити Вас,
що бажаю лише провести час у Вашому чудовому місці
і насолодитися його пропозиціями.
Жодних справ з Вашим дядечком?
Правду кажучи, я з ним не часто бачуся останнім часом.
Мені сказали, що Ви не бачилися дев'ять років. Так?
-Вас добре проінформували. -Так і має бути. Що?
Вам телефонує пан Артур Кейс.
Закінчимо на цьому.
Мені потрібна копія договору купівлі-продажу,
заява на іпотеку та інші документи,
-тож на зв'язку. -Дякую, пані Вайт.
Сюди, сер.
Артур Кейс? Упевнений?
-Так він сказав. -Він сам назвав своє ім'я?
Не його секретар повідомила, що він на лінії?
-Ні, мем. -Добре. Зв'яжи з ним.
Гаразд.
-Медлін Вайт. -Пані Вайт, це Артур Кейс.
Доброго ранку, пане Кейс.
-Ми офіційно знайомі? -Ні, сер, не думаю.
Та Ви завжди приходите на мої вечірки
до Дня незалежності у Саутгемптоні.
Так, у нас є спільні знайомі.
Схоже на те.
Перейду відразу до суті справи.
У мене є невеличка проблема, для вирішення якої потрібна
людина з особливими знаннями і цілковитою розсудливістю.
Ви така людина, чи мене неправильно поінформували?
Продовжуйте.
За Вами заїдуть до офісу через п'ять хвилин, не проти?
-Чекатиму внизу. -Дякую.
У них був геніальний план,
щоб вибити нас із колії,
щоб ми втратили контроль над собою.
Вони були дуже...
наполегливими і нечувано відчуженими.
Мені відомо лише те, що вони називали себе різними варіаціями імені Стів.
Стівен, Стів-О, Стіві.
А Вас як називали?
Ніяк не називали. Просто сказали...
Ви брешете мені. Кажіть правду. Ви брешете.
Дивіться на мене і кажіть правду.
У них були АК-47. Чотири.
-А Ви знайомі зі зброєю. -Ні.
Я нічого не знаю про зброю, крім...
Але Ви знали, що це АК-47.
-Усі знають АК-47. -Усі?
Усі, хто дивився бойовики.
-Ви раніше грабували банк? -Жартуєте?
Чи я грабував банк? Ні.
-Ніколи й долара не крали? -Ніколи.
-Ніколи? -Ніколи.
Знаєте?
Одного разу все ж було. Я відчуваю.
Я вкрав п'ять центів у своєї бабусі.
Вона була полькою.
Я приходив до неї і просив: «Бабуню, дай п'ять центів».
Якось я заглянув у її сумочку, а там було п'ять центів.
Я їх взяв.
Це був єдиний раз.
Детективе, я не хотів ображати Вас.
Забудьте. Що таке, капітане?
Заручника, якого вони відпустили, звати Герман Ґлюк, йому 73 роки.
У нього боліло в грудях. З ним парамедики.
Вони наказали йому переказати, якщо копи наблизяться до входу,
то буде два трупи.
Він вважає, що злочинців четверо. Сказав, що одягнені як малярі.
У банку є система відеоспостереження.
Ми намагаємося отримати відео
з центрального офісу охорони «Мангеттен Траст», але на це потрібен час.
Ми оточили квартал, мої люди наглядають за вікнами.
Ми перевіряємо колектори із захисниками довкілля.
А телефони?
Дзвінки переадресовано на мобільний країни. Зможуть подзвонити лише нам.
Мобільні відстежуються, заблокуємо сигнал, щойно скажете.
Однак ми б хотіли не блокувати їх, щоб заручникам вдалося подзвонити,
та поки нічого.
-911? -Усе видно на екрані.
Будь-який дзвінок про пограбування банку переадресовують нам.
Це все, детективе.
Добре.
Я поки не телефонуватиму їм.
Перепрошую?
Поки не потрібно, Ви розумієте мене?
Я не питатиму, чим можу допомогти. Побачимо, що він зробить.
Вам вирішувати.
Пане Кейс, пояснити, що я робитиму?
Прошу. Було б добре.
Ви сказали, що у депозитній скриньці сімейні реліквії.
Добре.
З власного досвіду знаю, що такі люди, як Ви, наймають персонал,
який займається такими справами.
Коли він не може, то мені телефонують не такі, як Ви.
Телефонує лише їх персонал.
Я знаю, що у тій скриньці є те,
про що не повинні знати Ваші найближчі помічники.
Жодних проблем.
Якщо Ви скажете, що мені не слід знати, що у скриньці,
то мені не слід знати.
Але якщо Ви скажете, що там бейсбольні картки,
а я виявлю там коди запуску ядерної ракети,
то, скажімо, нашу угоду буде скасовано.
-Ви закінчили? -Так.
У цій скриньці, пані,
те, що належало мені ще до Вашого народження.
Ця річ дуже цінна і не становить жодної загрози для інших.
Тільки для Вас.
Гаразд. По-перше, у банку озброєні люди,
я не можу нічого гарантувати. Згода?
-Звісно. -Добре.
Чому Ви думаєте, що їм потрібна Ваша скринька?
Я так не думаю.
Тоді скажіть, на який результат Ви розраховуєте?
Я б хотів, щоб ніхто не торкався моєї скриньки.
Ані вони, ані Ви, ані органи влади.
Що швидше все це скінчиться, то щасливішим я буду.
-Цього Вам достатньо? -Ні.
Вміст скриньки
дуже важливий для мене.
Допоки він залишається таємницею.
А якщо про нього дізнаються?
Мені доведеться відповісти на складні питання.
-Скриньку не відкривати або хай зникне. -Саме так.
-У Вас вийде? -Так.
Сподіваюся. Мушу визнати, що я скептик.
Той, хто дав Вам мій номер, вже користувався моїми послугами.
Очевидно, він залишився задоволеним.
Стіве?
Час Стіва-О.
Я вирішив оглянути периметр, який вони оточили.
Вгадай, що я знайшов?
Заручник, якого випустили, сказав, що хлопці одягнені як малярі, так?
Так.
ІДЕАЛЬНО СПЛАНОВАНЕ ФАРБУВАННЯ
Мабуть, викрали.
Нехай оглянуть і візьмуть відбитки.
-Усі готові? -Так.
-Упевнені, що номер правильний? -Цілком.
Гаразд. Поки нічого.
Є відео.
Показуйте.
Що сталося з тією камерою?
Зачекайте.
Ось. Чоловік он там.
Схоже, він посвітив на камеру ліхтариком.
Дивно, так? Схоже, більше ніхто не бачив.
-Гадаєш, світло було яскравим? -Можливо, інфрачервоним.
-Це що? -Інфрачервоний промінь.
Людське око його не бачить, а відеокамера реагує на нього.
Він міг вимкнути камери так, що ніхто не здогадався.
Так.
Він вимкнув камери о 10.00.
Приблизно протягом двох хвилин
нема даних про те, хто виходив з банку і заходив у банк. Чудово.
Міріам, Ви довго були у банку до того, як усе почалося?
Лише кілька хвилин.
Можете сказати, що трапилося після вибуху і задимлення?
Вони сказали лягти на підлогу і заплющити очі.
Пригадую, як один з них
наказав іншим спуститися вниз і полагодити камери.
-Відеокамери? -Не знаю.
-Хочете розповісти ще щось? -Ні.
-Упевнені? -Так.
Можете назвати імена грабіжників?
Я просто жартую, дорогенька.
-Усе добре? -Дякую.
Гаразд.
-Це було жахливо. -Що саме?
Нас змусили роздягнутися.
Змусили зняти одяг.
Я не розумію, навіщо вони так зробили.
Я справді думала...
Я думала, що мене вб'ють.
Що ж.
-Усе добре. -Добре.
-Я можу йти? -Ні.
-Ні? -Ні, Ви мусите залишитися.
-Ви мусите залишитися. -Можете йти.
Ні, залиштеся. Ідіть.
Це Ви пограбували банк?
Ви. Ви пограбували банк?
-Ні. -Упевнені?
-Якісь рухи біля входу. -Ходімо.
-Киньте бісову зброю! -Не стріляйте! Не стріляйте!
Ані руш! Ані руш!
На ньому якийсь пристрій.
Я сказав скласти руки за голову і стати на коліна!
-Руки зв'язано! -Руки зв'язано.
-Хесусе, оглянь його! -Гаразд.
-Я один із заручників! -Обережно.
Спокійно, будь обережним. Спокійно.
-Я його бачу. Чітко. -Є зброя?
-Хто Ви? -Вікрам Валія. Я працюю в банку.
Гаразд. Вікраме? Це бомба?
-Дідько! Бісів араб! -Я - сикх!
-Це бомба? -Відповідай, Вікраме. Це бомба?
-На тобі є міни? -Ні. Дідько, ні.
Гаразд, Вікраме, розслабся.
-Хесусе, допоможи. -Я не знаю.
Дивіться. У банку інтенсивний рух.
-На землю його. -Майку, візьми його.
Що за чорт? Спокійно.
Геть від... Це мій тюрбан. Геть від мене. Легше.
Мій тюрбан! Поверніть мені тюрбан!
Замовкни. Заспокойся.
Що ви робите? Поверніть мені тюрбан.
-Ви не можете забрати мій тюрбан. -Замовкни.
Заберіть руки від мене!
Об 11.00 і о 12.00...
І не забудьте про зустріч з канцлером Джойлом Кляйном о 13.00.
-Мадж. Що за день... -Ваша честь.
Медлін! Як життя?
Усе добре. Дякую, що погодилися на зустріч.
-Звісно. Мадж, ми закінчили? -Так, пане мер.
Сюди, пані Вайт.
У мене завжди знайдеться час, щоб безоплатно пообідати заради добра.
Кого рятуємо цього тижня?
Я збираю кошти для Фонду пам'яті
Джозефа Фрідкіна з дослідження спинного мозку,
щорічний доброчинний захід наступного тижня.
Якби Ви прийшли, це б нам допомогло.
Із задоволенням. Якщо я можу ще щось зробити...
-Що тобі треба? -Послуга.
-Дідько. Яка саме? -Від Вас - остання.
Саме про таку й думав.
Ви знаєте про ту ситуацію із заручниками.
Збираюся туди. А ти що до цього маєш?
Що ж. Мушу стежити за нею.
Я хочу, щоб Ви провели мене туди і наказали відповідальному
поводитися зі мною ввічливо.
Ти з глузду з'їхала.
Якщо це було б так легко, то я б не просила.
-Це неможливо. -Немає нічого неможливого.
Вам потрібно лише зателефонувати кільком людям.
Я змушений буду відпустити кількох.
Саме так Ви і зробите.
Ти розкішне стерво.
Дякую.
Протягом кількох годин триває напружена ситуація.
Невідомо, скільки заручників усередині
і зі скількома грабіжниками, поліція має справу.
Чиновники кажуть, що усе почалося як пограбування «Мангеттен Траст»
і перетворилося на захоплення заручників.
На місці важко працюють люди, що вестимуть перемовини,
поки що невідомо, чи є постраждалі.
Ми триматимемо вас у курсі останніх подій
і спостерігатимемо за розвитком ситуації.
Такі останні новини з Нижнього Мангеттена
На живо - Санда Ендо. Ми ще повернемося.
Захищати свою дупу і служити їй. Де мій тюрбан?
Я ні з ким не розмовляю без тюрбана.
Це частина моєї релігії: покривати голову як вияв поваги до Бога. Я - сикх.
Ми знайдемо Ваш тюрбан.
До речі, я не араб, як назвали мене поліцейські.
Ні, гадаю, Ви не так почули.
Багато що трапилося. Ви, мабуть, були спантеличені.
-Я такого не чув. -Я чув те, що чув.
Я розповім вам усе, що хочете.
Мені не це потрібно. Мені потрібен тюрбан. Це частина моєї релігії.
-Ми повернемо Вам тюрбан. -Знайдіть його.
Ні. Не «знайдіть». Мені потрібен він зараз.
Ви краще подумайте про людей, які зараз у банку.
Ситуація небезпечна.
Розкажіть, що відбувається всередині банку.
Про тюрбан поговоримо пізніше. Ми покличемо офіцера.
Ви зможете написати офіційну скаргу.
Та зараз потрібно розібратися із тим, що сталося.
Спершу побили мене, а тепер просите допомоги.
Подумайте про своїх колег.
Я можу вибачитися за поліцейських, та ми тут ні до чого. Ми - детективи.
-Ми хочемо дізнатися... -Що ви хочете знати?
-Скільки їх усередині? -Гадаю, четверо.
-Скільки заручників? -Не знаю точно: 20, 30.
Мені все це набридло. Що з моїми бісовими громадянськими правами?
Чому з мене знущаються, куди б я не пішов?
Мене викинули з банку. Я - заручник. З мене знущалися.
В аеропорту я завжди потрапляю на вибіркову перевірку.
Вибіркова, дідько. Я ледве роботу не втратив...
Ви точно можете впіймати таксі.
Гадаю, це одна з переваг.
Прикладіть лід до обличчя.
«Два автобуси з повними баками. Один літак з повним баком
і пілоти в аеропорту ім. Кеннеді у кінці злітної смуги».
У нас є час до 21.00,
потім вони вбиватимуть заручника щогодини перед камерами.
«Банк оточено вибухівкою. Ми продемонструємо за необхідності».
-Що завгодно, тільки не літак. -У нас його нема. Можливо, автобус.
Поки я говоритиму з ними, вони нічого не отримають. Навіть чашки кави.
Поки чекаємо.
Нехай гадають, чим ми займаємося, гаразд?
Пробачте, детективи. Це Артур Кейс.
-Він... -Я - Голова Ради директорів.
-Банку. Хочете поговорити з ним? -Так.
Пане Кейс, як справи? Я - детектив Фрейзер.
Є щось, про що нам варто знати?
Ні. Просто я подумав, що зможу чимсь допомогти.
-Вони висували якісь вимоги? -Їм потрібен літак.
Зрозуміло.
Хочете, щоб я організував його?
Пробачте. Певне, я щось не так зрозумів.
Усе добре, пане Кейс.
Де Вас можна знайти, якщо нам щось знадобиться?
Усередині мої люди,
я б хотів побути тут трішки. Я не потурбую Вас.
-Я тихо посиджу... -Сержанте Коллінс!
Пане Кейс, ми триматимемо Вас у курсі всіх подій,
та зараз пробачте нам, гаразд?
-Сюди, сер. -Дякую.
-Звісно. -Сюди, сер.
-Дуже вдячний Вам. -І ми Вам вдячні.
-Дякую. -Прошу.
Сюди, сер.
«Півсотні людей зголодніли».
Гаразд. Пристрої для прослуховування готові?
Їжа буде через 15 хвилин.
Найкраще взяти піцу. Жодних сандвічів.
-Серйозно? -Серйозно?
Якщо передати туди десять коробок піци з передавачами,
можливо, нам удасться почути щось, оскільки вони згуртуються.
Даси їм сандвічі — усі розійдуться по одному.
Вони можуть ходити довкола, та й нема 50 передавачів.
-Що це? -Цифровий записувач.
Умикаєш і він записує протягом 30 хвилин.
-Дурня від Джеймса Бонда. -Можна купити на «Амазоні».
-Попросиш заручника? -Уже звільнили одного.
Попрошу ще одного, нам відмовлять, що тоді?
Ні, він знає, що робить.
Він дав нам заручника. Ми дамо йому їжу.
Я не хочу, аби мене впіймали на блефуванні.
До біса це.
Якщо мене застрелять за те, що я зняв маску, нехай.
Хочеш, аби нас усіх убили?
Може, заспокоїшся? Яка, в біса, різниця?
Вони там грабують банк.
-Не бачиш, як його побили? -Замовкни.
Гадаєш, нас так одягли заради розваги?
-Не знаю... -Замовкни.
…чому нас змусили одягти це лайно.
Можливо, коли копи вломляться сюди, аби нас врятувати,
-нас усіх застрелять. -Боже!
Чудовий план, але не треба, дякую.
-Я наказав замовкнути! -Не чіпайте його!
Ні! Не треба! Прошу вас.
Я зроблю все, що скажете! Ні! Допоможіть! Допоможіть!
Прошу, не треба! Ні!
Один говорив більше за всіх.
Він віддавав усім вказівки.
-То вони говорили між собою? -Ми їх не чули.
Нас тримали у кабінетах.
Двері були постійно зачиненими.
Ми не знали, що вони роблять.
-Ви хоча б щось чули з їхніх розмов? -У мене проблеми зі слухом.
-Зрозуміло. -Я ношу слухові апарати.
-Де вони? -У моїх вухах.
-Покажіть. -Дайте я подивлюся.
Це слуховий апарат.
Це ще один?
А чому тут червоне? Що це?
Вони різного кольору. Потрібні два різні...
Щоб відрізняти правий від лівого.
-Відрізняти правий від лівого? -Так.
-Правий від лівого. -Я не розумію.
-Стіве? -Перепрошую?
-Я нічого не казав. -О.
Стів. Вас так звати? Стів?
Стіві? Стів-О?
-Скільки вони Вам платять? -Перепрошую?
-Ви чули мене. -Ні, не чув.
-Скільки вони Вам платять? -Хто мені платить?
-Ви - співучасник пограбування? -Звісно, ні.
Вас брали участь у цій справі?
-У якій справі? -Не брешіть.
Якщо він дасть чайові, я залишу собі.
-Опустіть зброю! -Перевірте зброю!
Усім заспокоїтися. Заспокойтеся.
Спокійно!
Як справи?
Детектив Кіт Фрейзер. Я веду перемовини щодо заручників.
Як життя?
Добре. Сподіваюся, піца підійде. Можливо, трохи охолола.
Телефонуйте, коли завгодно.
Це пряма лінія зв'язку зі мною.
Я з радістю поговорю з вами.
Був радий поговорити.
Дідько. Кляті росіяни.
Зателефонуйте у відділок. Якщо зможуть, нехай негайно направлять перекладача.
І мішки для трупів.
Сподіваюся, ви знаєте, що робите.
Якщо мої хлопці почнуть перестрілку з цими варварами...
Ясно. Мітче?
Допитай одного із заручників.
Можливо, вони чули російську чи російський акцент, коли були там.
Усе буде добре.
Ні!
На підлогу!
Давай, мила. Ходімо.
Годі скиглити! Заткнися!
Надягни маску!
Ходімо. Уперед, цицьката.
-Цицьката? Ти з ким розмовляєш? -Ти мене чула! Заткнися!
Воруши своєю жирною дупою! Уперед!
Жирна дупа? Ти жартуєш?
Якщо не заткнешся, я сам тебе заткну!
Надіньте маски!
Руки на підлогу!
Гаразд.
На підлогу. Руки на підлогу.
Надіньте маски!
Руки на підлогу!
Заходь, цицьката.
Дідько. Сідай! Сідай!
Вона була в черзі переді мною.
Він був касиром нашої черги.
Цей чоловік стояв праворуч від мене, а його малий — перед ним.
Він грав у відеогру.
Я її пам'ятаю.
-Чому Ви її запам'ятали? -Класні цицьки.
-Ви бачили когось з них опісля? -Так, її бачив один раз.
-Чому ви впевнені, що це вона? -У неї був розстібнутий комбінезон.
Такі штучки не можна приховати.
Цей хлопець ледве не вбив нас.
Як?
Нас - вісьмох чи дев'ятьох - залишили на трохи у кабінеті.
Він зняв свою маску і казав, що йому не страшно.
«Я не мушу носити маску», — розумієте?
Потім зайшов чоловік, забрав його з кабінету і поколотив трохи.
-Ви бачили його після цього? -Ні.
-Він у порядку? -Здається, так.
Ви ще когось з того кабінету упізнаєте?
Не впевнена щодо інших.
Нікого?
-Чому б ще раз не глянути? -Знаєте, було дуже страшно.
Що було до пограбування?
Ви не дивилися навкруги, поки стояли у черзі?
Я говорила з подружкою по телефону.
Хочете зробити ще одну світлину?
Я можу нагнутися і взяти олівець.
Що б там не було.
Цей хлопець.
Покидьок.
Якого біса? Це не російська.
Ні? А що тоді?
І не польська. Не угорська.
Болгарська... мабуть.
Центральноєвропейська. Щось таке.
І все? Ви ж мовний експерт.
Що? Ні.
-Що думаєте? -Що ж.
Ми у Нью-Йорку.
Хтось повинен знати, що це за мова.
Можливо, продавець хот-догів.
Берк, ввімкни гучномовці. Пробачте.
Пробачте!
Хтось знає, що це за мова? Хто-небудь?
Друже.
Філе, пропусти його. Давай.
-Ви знаєте, якою мовою вони розмовляють? -Албанською.
-Албанською? -Албанською. З Албанії.
Що я тут роблю?
Мене заарештовано...
Ні, не заарештовано. Ходімо.
-Так. Що вони кажуть? -Я й гадки не маю.
-Думав, Ви розмовляєте албанською. -Ні, я ніколи не казав такого.
-Ви сказали, що розмовляєте албанською. -Я ніколи такого не казав.
-Звідки знаєте, що це албанська? -Моя колишня і її батьки — албанці.
Її батьки не знають англійську.
Я не знаю, про що вони розмовляють,
але можу на всі 100 % сказати, що це албанська.
-На всі 100%? -Так.
Зв'яжіться з консульством Албанії. Нехай направлять когось сюди,
щоб переклав їхню розмову. Негайно.
Побудьте тут, гаразд?
Тільки не знову.
Фургон викрали два дні тому, але там чисто. Жодних відбитків.
-Нічого? -Нічого.
Албанська?
Я ж сказав, що це точно албанська.
Жодних сумнівів.
-Тримай. -Дякую.
Йо-йо. Ось і цей паскуда.
Йо, ти думав, що отримаєш...
Як грати у цю гру?
Ви отримуєте бали за підлості: викрадення авто, продаж наркотиків.
Втрачаєте бали, якщо хтось викрадає Ваше авто або стріляє у Вас.
Давай, хлопче.
Тримай! Тримай! Що? Що? Що?
Говори, бісів сину! Я не чую тебе!
УБИТИ ЦЬОГО НІГЕРА!
Жери! Давай! Жери! Давай!
Тобі кінець, синку! Ти труп! Бувай!
Боже!
У чому суть?
Мій батько каже: «Багатій хай там що».
Ви б отримали купу балів за пограбування банку.
-Думаєш, це круто? -Так. Ви намагаєтеся отримати гроші.
Доїдай. Відведу тебе до батька.
Хочу поговорити з ним про цю гру.
-Смачно? -Звісно.
Усе буде добре.
Круто.
Скоро будеш удома.
Класно.
-Сер? -Так.
-З консульством Албанії не пощастило. -Чому?
Не можу сказати, що мені сказали. Думаю, хотіли грошей.
Я спробувала через Державний департамент. Та місяць знадобиться.
Гаразд.
-Телефонуй їй. -Збожеволіли?
-Ненавиджу те стерво. Ні. -Ви сказали, вона розмовляє албанською?
-Так, вона звідти родом. -Телефонуй.
Я пошкодую про це.
-Хто детектив Фрейзер? -Я.
-Тут Іліна Марія. -Мірітія.
-Як справи? -Привіт.
Як життя?
-Що це? -Штрафи за паркування. Владнаєте?
Подивлюся, що можна зробити.
Можете сказати нам, про що вони розмовляють?
Тут не можна палити.
До біса. Паліть.
Що смішного? Ви знаєте, про що вони розмовляють?
Знаю про що. І навіть знаю хто.
І хто це? Ви знаєте, як їх звати?
-Хто? Хто це? -Штрафи за паркування?
-Про них подбають. Хто це? -Енвер Ходжа.
-Хто? -Він був президентом Албанії.
Стривайте, хочете сказати, що президент Албанії грабує банк?
Енвер Ходжа помер.
Це запис того, як він розповідає, які албанці гарні люди.
Безсмертні. Я б не хвилювалася.
Це запис. Ви впевнені?
Я слухала ці нісенітниці у школі.
«Комунізм - це добро. Капіталізм - це зло. Ленін, Маркс і все таке».
Це Енвер Ходжа. Це запис.
Гаразд. Офіцере, завезіть її додому.
І будьте ласкаві. Наступного разу дивіться, де паркуєтеся, добре?
-Вони вмикають нам касети. -Знали, що ми їх прослуховуватимемо.
Ти правий: вони знали, що ми прослуховуватимемо їх. І знали як.
А це ще гірше:
вони хотіли, щоб ми їх прослуховували і кинулися на пошуки химер.
Востаннє мені таке коштувало п'ять доларів.
П’ять доларів?
Так, у Тіхуані. Не питайте.
Дивіться... До біса.
-Детективе Фрейзер. Радий зустрічі. -Навзаєм.
Це Медлін Вайт.
-Як життя, пані Вайт? -Для мене честь, детективе.
Пані Вайт може допомогти Вам.
Добре. Добре. Що замислили?
У неї є певний вплив у цих питаннях,
та про причини я не можу Вам сказати.
Що Ви хочете сказати, сер?
Пан мер хоче сказати, що на кону питання,
про які людині вашого рівня не слід знати. Без образ.
Він пропонує Вам допомогу.
Тоді нехай мер підвищить мене до потрібного рівня і проблеми зникнуть.
Гадаю, це б давно сталося,
якби Ви були більш дипломатичними. Звісно, ми зможемо обговорити це.
Я жартую. Я стану детективом першого рангу тоді, коли час настане.
Якщо Ви хочете пришвидшити це, не відмовлятиму Вас.
І питання у 140 000, які зникли
через інкасування чеку Мадруґади.
Ясно.
Я до цього не причетний.
Коллінсе, снайпери у вікнах.
Хлопці у сусідній будівлі і на даху.
Ми намагаємося дістати проект банку,
щоб знайти вентиляційні шахти. Може, проберемося через них.
-Що? -Це президент Албанії?
-Кажіть. -Дуже смішно.
-Не можна підслуховувати. -Звикай, друже.
Там, куди ти потрапиш, самотини бракуватиме.
Твоя правда.
Наступного тижня у цей час я питиму «Піна коладу»
у джакузі із шістьма дівками на ім'я Амбер і Тіфані.
Швидше прийматимеш душ з двома хлопцями на ім'я Джамал і Хесус,
якщо розумієш, про що я. Та є й погані новини:
ти питимеш, та точно не «Піна коладу».
-Можливо, тобі це подобається. -Ти дійсно хочеш розізлити мене.
Що ж, так є у нас.
Мені не потрібен звіт про хід робіт, Серпіко.
Я кажу так, як є.
-Звісно. Просто я... -Так і є.
Ви зробите те, що я просив.
І зробите все вчасно, як я й сказав,
інакше ви сидітимете і спостерігатимете, як я роблю те, що пообіцяв. Ясно?
Цілком. Я намагаюся знайти те, що ти хочеш.
Але ти мусиш зрозуміти.
У Нью-Йорку нема вільних
«Боїнгів-747», що чекають на прогулянку.
Я розумію, якщо ви не підготуєте мені літак,
-то можете відправляти катафалк. -Прошу.
Зосередьмося на тому, що ми обидва хочемо, гаразд?
Агов! Ви не слухаєте.
Дасте мені те, що я хочу, — я нікого не вб'ю.
Гаразд. Я цим займаюся.
Спробуймо всі заспокоїтися, добре?
-Хіба я не спокійний? -Спокійний.
Спокійний.
-Пане Демаджіан.. -Демерджіан.
-Демерджіан. Ви албанець? -Називайте мене Кеннет.
Кеннет? Це албанською чи...
Вірменською.
У чому різниця?
Детективе, я народився у Квінсі.
Я ніколи не був у Вірменії, Албанії. Раз їздив на серфінг до Австралії.
Можна склянку води?
-Спрага? -У горлі пересохло.
-Я не нервую. -У горлі пересохло?
-У горлі пересохло. -Йому в горлі пересохло.
-Я хочу води. -Дідько!
Коли почнете розповідати, що трапилося...
-Я просто хочу води. -У горлі пересохло.
-Хочете кави? Кажіть. -Ні, я її не п'ю.
Ви знали, що вони грабують банк?
-Я не знав, що вони... -То тому Ви тримали двері...
Звідки Ви знали, що вони грабують банк?
Вони наставили на мене зброю.
Це не означає, що вони грабіжники.
Ви бачили, що вони брали гроші?
Мене тримали зачиненим у банку невідомо скільки часу.
Зв'язали. Я бачив, що Ви мене бачили.
Бачили, що я Вас бачив?
-Ви саме так сказали? -Так.
Мене замкнули у кабінеті. Ви зайшли, а у мене рот був закритий.
Я не можу вчинити дива. Мені потрібно більше часу.
Якби ви раціональніше використали час, що я вам дав,
не виникло б цієї проблеми.
-Що Ви хочете від мене почути? -Що мій літак готовий.
Гаразд, послухайте.
Присягаюся, і Бог тому свідок, що я докладаю до цього всіх сил.
Потрібно ще декілька годин.
Чому я повинен дати вам ще час?
Усе просто. Дасте час — отримаєте бажане.
Не дасте час — не отримаєте бажане.
Вам нічого втрачати.
ЇЖА
Я відправлю вам ще їжу.
У мене до Вас питання. Відповісте правильно — дам вам ще час.
-Так? -Ви знаєте, що буде, якщо помилитеся.
Що важить більше?
Усі потяги, що проходять через «Ґранд Сентрал Стейшн» за рік
чи всі дерева, зрубані для друку усіх доларів США, що в обігу?
А ось і підказка. Це каверзне питання.
-Що це було? -Знову ігри?
Потяги.
Долари США друкують не на папері. А на бавовні.
-Так, я чув. -Правильно.
-Гаразд. -Дерева не зрубують.
-Упевнені? -Так. На всі 100%.
Добре.
Я зрозумів.
-Зачекай хвильку. -Я передзвоню.
Це пастка. Вони важать однаково.
Скажи, що вага однакова. Вони нічого не важать.
Вони нічого не важать чи вага однакова?
Скажи, що вага однакова.
Так.
Вага однакова. Ясно.
-І що? -Вони важать однаково.
Цього разу надішліть сандвічі.
Дуже добре. Цей хлопчина божевільний.
Він сказав «Ґранд Сентрал Стейшн».
Залізнична станція називається «Ґранд Сентрал Термінал».
«Ґранд Сентрал Стейшн» — це пошта.
-Він помилився. -Хто помилився?
Грабіжник №1. Потяги не проходять через «Ґранд Сентрал».
Це кінцева зупинка усіх потягів.
-А метро? Його потяги проїжджають там. -«Метро-Норт» проїжджає.
-Звідки ви знаєте? -«Метро-Норт» проїжджає там.
Ні, від’їжджає звідти.
Про що ви? Агов!
-«Метро-Норт» проїжджає! -Замовляймо сандвічі.
-«Метро-Норт»... -Він сказав «проїжджає через».
Так, але «Метро-Норт» їде туди.
Годі. Це вже не має значення.
Я знаю, про що він.
Він казав одне, а мав на увазі інше.
У цьому то й проблема.
-Сандвічі. -Я замовляю.
Зараз я б не відмовився від кошерного хот-дога та пива.
У мене квитки на бейсбол сьогодні. Педро подає!
Вони й так заберуться звідси.
-Розкажеш. Краще б я забрався звідси. -Добре, що ми разом.
-Гадаєте, вони терористи? -Вони грабіжники, а не терористи.
Звідки Ви знаєте? Може, з «Аль-Каїди».
Повірте. Я вивчав таке.
-Хто Ви, із Моссаду? -Я адвокат.
Тепер викладаю у Колумбійській школі права про геноцид, рабство,
-воєнні репарації. -Міро.
-Я можу подати до суду після всього цього? -Звісно. Уперед.
Якщо збожеволіла.
Чудовий туалет.
-Так? -Як справи, лялечко?
Я хвилююся за тебе. Ти приїдеш додому?
Так. Скоро.
Ніч буде довгою, тож не чекай на мене.
Може, мені приїхати до тебе?
Я не хочу, аби ти відволікала мене.
Якщо ти все ще будеш там вранці, коли я приїду на зміну, побачимося.
-Не можу дочекатися. -Як справи?
Усе добре. Вони відпустили двох заручників. Дякую.
-Ні. Я питаю, як у тебе справи? -Добре. Усе добре.
Я бачила мера по телевізору. Сказав, що ти гарно попрацював. Я бачила тебе.
-По телевізору? -Так.
-І як я? -Гарно, коханий. Справді.
-Гаразд. Слухай, мушу йти. -Добре. Бувай.
-Тримайся! -Гаразд. Кохаю тебе.
Ходімо.
Тож ми з'ясували усі правила?
-Нема за що хвилюватися, детективе. -Мені платять за це, ясно?
Подивіться мені у вічі
і змусьте мене повірити, що Ви зрозуміли все, про що ми говорили.
-Я зрозуміла. -Добре.
МИ НІКОЛИ НЕ ЗАБУДЕМО
Дехто хоче поговорити з Вами.
-Так? -Хто це?
Давайте без імен.
-Значення має лише моя пропозиція. -Яка ж?
Якщо я буду впевнена, що певні інтереси захищено,
я зможу допомогти отримати те, за чим ви прийшли.
Я сумніваюся.
Розкажіть, які інтереси Ви хочете захистити.
Чому б мені про них не потурбуватися?
Що Ви зрештою хочете отримати?
-Багатство, звісно. -Звісно.
Але Ви відкусили більше, ніж можете пережувати.
-Як? -Не телефонна розмова.
-Ви працюєте на банк? -Ні.
І не у поліції.
Правильно.
Заходьте.
У Вас десять хвилин. Не більше.
Якщо не вийдете до ввімкнення світла,
можете залишитися всередині до кінця.
-Не погрожуйте. -Це не погроза.
Я знаю, що ця гра поза моєю компетенцією, та якщо підставите мене...
Я досягла всього завдяки друзям, а не ворогам.
Довіртеся мені, добре?
Далі Ви самі.
Чому Ви думаєте, що мені потрібна допомога?
Для початку на вулиці сотня людей.
Це не проблема.
Вони заправляють Ваш літак, поки ми говоримо.
Годі. Ви ж не дурень.
Ось що я думаю.
Якщо здастеся, то я гарантую, що отримаєте мінімум.
Гадаю, три-чотири роки щонайбільше.
Зможете організувати?
Ви нікого не поранили, нічого не вкрали,
тому і справді зможу.
-Не підходить таке. -Це ще не все.
Коли вийдете з в'язниці, отримаєте два мільйони доларів.
Справді? Як?
Ми залишимо їх у безпечному місці, де чекатимуть, поки Ви вийдете.
Дякую.
Та ні, дякую.
Годі Вам. Це ж така гарна пропозиція.
Ви ж не думаєте, що у Вас багато варіантів.
Чому б Вам не розповісти про інтереси, які Ви захищаєте?
-Боюся, я не можу. -Я можу.
Розповім Вам одну історію.
Під час Другої світової війни американець працював у банку в Швейцарії.
Я не розповідатиму Вам, що у цей період в історії
було безліч нагод для аморальних людей.
Для таких, як він.
Він скористався своїми зв'язками з нацистами, щоб збагатитися, тоді як
всіх навколо позбавляли того, що у них було.
Тоді він використав ті криваві гроші, щоб відкрити банк.
Як гадаєте,
це може бути людина, на яку Ви працюєте?
Чи я дурниці кажу?
-Гадаю, ми розуміємо один одного. -Добре.
То що ж Ви можете зробити для мене,
якщо я знаю більше за Вас й ідеально усе спланував?
Повірте, якщо знадобиться, я можу змінити хід усього Вашого плану.
Що швидше Ви перестанете бути для мене проблемою
і станете її вирішенням, то краще для Вас.
-Що Ви хочете? -Дві хвилини.
У залі з депозитними скриньками. Мені потрібна лише одна.
Це шукаєте?
Це може збентежити Вашого замовника.
Він мав би знищити це дуже давно.
Та не знищив, і тепер це моє.
Якщо настане той день, коли я постану перед судом
і відповім за те, що зробив,
Ви зі своїм босом зробите все, аби допомогти мені.
Якщо Ви вийдете звідси з цим конвертом,
ми щедро заплатимо Вам.
Запам'ятаю це.
Ви ж не розповісте, як плануєте вибратися звідси?
Я вийду звідси через центральний вхід. Ще щось?
-Звідки Ви дізналися про це? -Не має значення.
Факт у тому, що брехня, зло — усе смердить.
Їх можна приховати, та вони не зникнуть.
-Правда виринає? -Точно.
Я не розумію, що Ви тут робите.
Справді?
Добре.
Ми поговорили.
Ні. Ви мусите розповісти мені більше.
-Дайте місце. -Так, сер.
Я сказала йому, що оскільки він нікого не вбив,
то не пізно здатися і отримати менший строк.
І?
Загалом це все.
Знаєте, я зазвичай не ображаюся на тих,
хто вперше поставився до мене як до дурня, але у Вас є всі шанси.
Ви ходили туди не для того, аби сказати йому те, що він знає.
Розповідайте.
Послухайте, детективе.
За угодою я не повинна давати Вам детальні пояснення.
Я кажу, що повинні, ясно?
Ви не мій бос.
Я сам можу розібратися зі справою з інкасуванням чеків.
Я знаю, що я робив, а що ні.
-Розповідайте. -Не для протоколу.
«Не для...». Для Вас усе поза протоколом. Кажіть.
-Я запропонувала йому винагороду. -Так.
-Він погодився? -Ні. Та я б сказала, що ще думає.
Він розумний, правда?
-Він так вважає. -Так.
Один із Ваших — виходець з престижного університету?
-Високоосвічений. -Я й кажу про це.
Я й кажу про це.
Ви говорите так, як він, думаєте так. Як гадаєте, що він зробить?
-Він нікого не вб'є. -Звідки Ви знаєте?
-Він не вбивця. -Звідки Ви знаєте?
Відкрию таємницю. Практично ніхто не вважає
себе вбивцею, поки не вб'є когось.
Ви не знаєте, як відреагує людина, якщо її загнати у кут.
Не схоже, що Ви загнали його в кут.
Справді? Здається, він сам його обрав.
Ви праві.
У Вас усе?
-Гадаю, так. Ви мене відпускаєте? -Так.
Дасте візитівку, якщо доведеться зателефонувати Вам?
Не ображайтеся, але ні.
Гадаю, я Вам не по кишені.
Не ображайтеся, пані Вайт. Поцілуйте мій чорний зад, гаразд?
Обережно, детективе Фрейзер. Я кусаюся сильніше, ніж гавкаю.
-Скільки тобі років, Браяне? -Вісім і три чверті.
Вісім і три чверті. Дорослий хлопчина.
-Тобі було страшно? -Ні.
-Ні? Зовсім? -Ні. Я з Брукліна.
Ти з Брукліна? Зрозуміло.
-Мене зброєю не злякати. -Ти не злякався?
-Хоробрий, так? -Так.
Пам'ятаєш, що хлопці зі зброєю говорили?
-Так. -Що саме?
Питали про мою гру.
-Хто? -Чоловік, що пограбував банк.
Сину, май повагу.
Так, Бруклін. Але... Він був головним?
-Так. -Ясно.
Ще щось пам'ятаєш?
Він високий.
Був у масці.
Браяне, впізнаєш його на одній з цих світлин?
Не поспішай. Добре подивися.
Нехай лежать тут. Просто подивися.
-У масках вони всі однакові. -Так і є.
У масках вони всі однакові. Правильно, Браяне.
Спроба пограбування. Магазин алкоголю.
Великий крок для такого нездари, як ти, так?
Мушу віддати тобі належне, Пабло.
По-перше, я Пол. Не Пабло, ясно?
Пробач.
-Хочеш жуйку? -Ні.
По-друге, то був не я, зрозуміло?
Що? Я зробив кілька помилок у дитинстві.
Я гуляв з друзями, а вони вирішили пограбувати магазин.
Що мені було робити?
Де ти виріс: Васса-Васса, Парк-Авеню?
-Що? Васса що? Що ти сказав? -Васса-Васса.
Людина не з твого району.
Як іспанською буде острів-в'язниця?
Як щодо цих двох?
Когось нагадують?
Ці двоє? Ні.
-Нікого? -Нікого.
На вигляд Вам не підозрілі?
Думав, Ви б хотіли дізнатися, хто вони.
Ні.
-Дуже дякую. -Дякую.
Просто цікаво, чи відомо Вам щось про діаманти?
Трішки. А що Вам потрібно?
Скільки мені коштуватиме обручка з діамантами?
Залежно яка. Скільки каратів?
Якщо хочете, я дам номер свого племінника.
Отримаєте знижку.
Що у Вас під одягом?
-Перепрошую? -Що у Вас під курткою?
-Що там? -Одяг.
Можете показати?
Лише Ви і ще одна жінка
підходите під опис підозрюваної.
Тобто?
Зріст, вік і Ваш...
Розмір грудей.
То розмір 34 D під забороною?
Це Ви хочете сказати мені?
Наскільки дурними треба бути, щоб сподіватися на літак?
Цей тип не дурень.
Я не про нього. Будь-хто, хто бере заручників.
От червоношкірі на олімпіаді у Мюнхені.
Хто, в біса, отримав літак?
А в наш час? Хіба він не знає цього?
Навколо повно правоохоронців.
Снайпери на даху...
Що ти робиш, Кіте?
Він хоче літак. Я дам йому літак.
-А як же гра за правилами? -Це й бентежить мене.
Таке враження, що вони читали правила і знають цілком все, що ми робитимемо.
Увесь цей час ми намагалися затримати його, так?
Ні. Це вони нас притримують.
Подумайте. Каверзні питання, промова албанською...
І що з того?
Він хоче дати нам більше часу. Він висуває вимоги.
Установлює терміни. Ми затримуємося. Він дає ще час.
Не думаю, що він поспішає.
-Чому? -Це я й хочу з’ясувати.
-Так. -Твій літак готовий.
-Справді?
Справді, але спершу я хочу, щоб ти дещо зробив.
Я хочу зайти і переконатися, що із заручниками все гаразд.
Побачите, коли вони сідатимуть в автобус.
Я хочу переконатися, що ви не залишите по собі трупів.
Чекайте біля центрального входу.
-Що, в біса, це було? -Ти божевільний, якщо підеш туди.
Униз сходами.
-Жуйку? -Перепрошую?
-Хочеш жуйку? -Ні, дякую.
Я заберу дитину.
Ні.
Ще хтось є?
Ті, хто погано поводилися.
Допоможіть мені!
Допоможіть нам!
Будь ласка!
Ми витягнемо вас звідси.
Обіцяю.
Екскурсію завершено.
-Можна дещо спитати? -Нема про що розмовляти.
Що ви планували зробити,
якби отримали літак з пілотами?
-Перепрошую? -Вам не потрібен літак. І не був потрібен.
Чи ви колись чули, щоб грабіжники банку втікали на літаку з 50 заручниками?
Ви дивилися фільм «Собачий полудень». Ви тягнете час. Чому? Не знаю.
У чому річ? Не можете відчинити сейф?
Можливо.
Є два виходи звідси.
Легший: ми виходами разом; важчий: хлопці ввімкнуть світло,
використають сльозогінний газ і зайдуть через вікна.
Вибір за вами. Ви цього не хочете. Я теж.
Але вночі саме так станеться.
У вас є прилади нічного бачення?
-Протигази? -Можливо.
-Я готовий віддати наказ. -Годі теревенити.
Ви не віддасте наказ за відсутності насильства, вбивства заручників
та безпосередньої загрози.
Якщо все так скінчиться, то що б не трапилося,
ти не станеш героєм.
Хочеш обхитрувати мене — постарайся краще.
Ходімо.
Гаразд.
Ось що я скажу. Мій зад прикрито.
На вашому місці, я б тут не облаштовувався зручно.
Ні? У середу приїдуть підключати кабельне.
-Чому б просто не вийти звідси? -Я вийду.
Я вийду звідси, коли буду готовим та у доброму гуморі.
Може, переконаю вас зробити це сьогодні?
Не думаю.
Є ще пропозиції?
Прошу. Тільки без пропозицій.
Моя дівчина чекає від мене на пропозицію.
Гадаєш, ти надто молодий, щоб одружитися?
Ні, не молодий. Надто бідний.
Можливо, варто пограбувати банк.
Ви кохаєте один одного?
Так. Так, кохаємо.
Тоді гроші не перепона.
Дякую, грабіжнику банку.
Хочу сказати, що за гроші кохання не купиш.
Дуже дякую. Я...
Я сьогодні стільки дізнався.
Може, підемо у паб через дорогу?
Забудьмо цю небезпечну ситуацію із заручниками.
-З мене пиво. Я пригощаю. -Дякую, детективе,
я намагаюсь уникати маленьких, приміщень, якщо розумієш про що я.
Якщо передумаєш, пропозиція у силі, гаразд?
Камера або цвинтар?
До в'язниці чи у трупарню?
-Подумай. Час минає. -Гей!
Усе?
Ти перетнув межу!
Автобуси на задній двір.
Гадаєш, я блефую?
Ризикни і побачиш, що трапиться.
Гаразд. Тепер щит.
-Що таке? -Взяв його там, де й хотів.
Справді? Де?
Стояв за мною зі спущеними штанами, аде це лише початок.
Боже.
-Що таке? -Він напав на тебе!
Скільки ще?
Якщо він побачив твоє обличчя? А якби у мене не було зброї?
Дві, можливо, три години.
Знаєш, ти підпускаєш цього копа надто близько.
Що сталося?
Я дав йому нагоду винести мій мозок.
Так.
Він не скористався. Чому? Він не з тих.
Зупинімося і подумаймо про це хвильку.
Ми знаємо, що вони спланували це все. Запис, камери, костюми.
Був план гри, та літаки туди не входили.
Він щось задумав, та без насильства.
-Слухаю. -Як сигнал?
-Перепрошую? -Камера на фургоні.
Візьми великим планом вікно на другому поверсі.
-Рурк? -Так.
Ні, ні, ні! Дідько!
Чорт.
Кіте! Кіте! Кіте!
Що ти робиш? Що ти, в біса, робиш?
Окрім очевидного?
Саме так. Це ж не пограбування банку!
Твоя вина. Я наказав пригнати автобуси.
Іди до біса! Я нікого не вбивав.
У мене понад 50 заручників. Ще раз мене обдуриш,
наступні два дні будуть найдовшими у твоєму житті.
Гаразд, просто скажи, що тобі насправді потрібно, і я дістану це для тебе.
-Обіцяю. -Я вже сказав. Два автобуси, літак.
Добре. І два квитки в ложу за гравцями на стадіоні «Янкі».
Не неси маячню.
Ти спланував усе до краплини з самого початку.
Усі танцюють під твою дудку, у тому числі я, та з мене годі.
Ти надто розумний як на копа.
Забирайся звідси.
Що? Застрелиш мене?
Давай. Тобі нічого втрачати.
І мені нічого втрачати, тож стріляй.
Уперед.
-Стріляй. -Пішов ти.
Нехай надішлють когось адекватного.
У нас велика проблема.
Детективе, сьогодні не Ваш день.
Як справи, капітане?
Знаю, Ви довірили все мені, а я...
Ти хороший коп. Фрейзере, мені потрібні такі, як ти.
Та якщо ти провалиш це, я за тобою не піду.
Зрозумійте, сер...
Ні. Я скажу, у чому полягає проблема, гаразд?
Коли я лягав спати, все було добре.
О 3.15 мені зателефонували, і що? Мертвий заручник.
-Так. Я можу все закінчити... -Усьому кінець.
Ти думаєш, у мене є вибір.
Я мушу відзвітувати керівництву.
Тепер Даріус візьметься за це. Усе.
Сержанте.
-Що він сказав? -Це все.
Дідько.
-Тактичне жахіття. -Я знаю.
По-перше, тут лише один вхід.
Сходами доведеться йти наосліп.
Щойно піднімемося, ми будемо на видноті.
У них є перевага в укритті. Вони легко зможуть перехопити нас.
Якщо нам вдасться пройти та спуститися вниз,
ми не відрізнимо бандюганів від своїх, поки у нас не почнуть стріляти.
Навіть без вибухівки це суцільне жахіття.
Уперед! Уперед! Уперед!
Не відчиняйте двері!
-Рухайтеся. -Праворуч.
Стежте за руками, стежте за руками.
Не забувайте про те, що заручників можуть убити.
Негайно! Кинути зброю!
Назад або я стрілятиму! Назад!
Найкраще — відділити їх від заручників.
Якби ж ми могли взяти двох чи трьох нагорі і вивести їх?
Убити їх.
Зброя!
А якщо їх більше ніж чотири?
Ось чому я так переживаю.
Будь-хто у комбінезоні маляра може бути злочинцем.
Можна наших одягнути як малярів.
Візьмемо гумові кулі. Цілитимемося у голову. Вирубаймо їх.
-Непогана ідея. -Так.
Хай будуть гумові кулі.
Якщо щось піде не так,
увесь цей безлад повісять на тебе, знаєш?
-Я отримаю перший ранг. -Що?
Я стану детективом першого рангу.
-Що це означає? -Детектив першого рангу Кіт Фрейзер.
-Ти що, жартуєш зі мною? -Так.
Дякую меру та його загадковій гості за таке.
Ти домовився з ними?
Щоб не отримати перший ранг? Дідька лисого.
Я важко працював, що допустити таке.
Усі отримують своє. І я отримаю.
Буду на вулиці.
Оце так день.
Детективе, вони штурмуватимуть банк без Вас? Це неправильно.
Розкажіть про 12-річного хлопця, що цілився у Вас.
-Зараз? -Так.
Минулого року на 33-ій вулиці
я втрутився у бійку за півкварталу від школи.
Один маленький латинос натирав свій годинник іншому.
Зробіть ласку, сержанте. Обійдемося без кольорів.
Я зупинив бійку,
обернувся, а цей хлопчак націлив мені у груди 22-й калібр.
-Справді? Що то був за хлопчина? -Афроамериканець.
-Афроамериканець, так? -Так.
З'явився нізвідки. Я його не помітив.
Що Ви зробили?
Що я зробив? Я розповім Вам.
Мені прострелили грудну клітку. Ось що.
Пробачте за мої евфемізми, детективе,
але я краще буду старим расистом, ніж молодим вродливим трупом.
Без образ, детективе,
я не хочу, щоб вони наблизилися до нас.
Що скажете, ми виведемо цих людей з банку неушкодженими?
Я розумію.
Намагатимуся стежити за тим, що говоритиму.
Ніколи не знаєш, хто тебе чує.
Що ти робиш?
Боже. Дідько.
Вони прослуховували нас.
Даріусе!
Даріусе, не роби нічого!
-Що? -Усе це підлаштовано!
Не роби нічого! Відведи своїх людей!
Ти про що?
Вони чули все, про що ми розмовляли.
-Що? -Відступайте! Відступайте!
Шухляда з вимогами! Вони чули все, про що ми розмовляли!
Там був передавач! Вони прослуховували нас!
Ні, ні. Я заходжу.
Чорт.
Збери всіх разом.
Стіве! Стів-О!
Вони заходять.
-Усі готові? -Так.
Добре! Усі на вихід!
-Надіти маски! -Усі на вихід! Ходімо!
-Негайно! -Уперед!
Уперед!
-Негайно! -Геть звідси!
Ворушіться!
Усі нагору! Ворушіться!
-Не стріляти! Не стріляти! -Не стріляти!
-Лягти! На землю! -Не стріляти!
Припинити вогонь!
Ходімо.
Руки за голову! На землю!
Руки за голову.
-Хтось його зупинить? -На землю!
Руки за голову.
-Руки за голову. -Лежати!
-На землю! -Поклади бісові руки за голову!
Не рухатися!
-Лежати, руки за голову! -У наручники їх! Уперед!
Що відбувається?
У тебе жодних шансів!
Це не я! Я не злочинниця!
Наручники!
Не стріляти! Не стріляти!
-Не рухатися! -Я не рухаюся!
-Не рухатися! -Не рухатися!
Перевірити їх. Упевніться, що у них нема зброї.
-Ернандесе! -Тут.
Надзвичайникам у стрій!
Двері ліворуч, двері ліворуч.
-Праворуч чисто. -Чисто!
-Ліворуч чисто. -Чисто!
-Чисто. -Чисто.
-Усе чисто! -Перевірити під столом.
-Чисто. -Перевірили кабінет. Усе чисто, сержанте.
-Чисто. -Чисто.
Чисто.
Усе чисто, сержанте.
Усе чисто. Надзвичайники, нагорі. Один за одним!
Уперед, хлопці. Усі разом. Уперед.
Чисто!
-Чисто. -Чисто.
Чисто.
-Чисто, сержанте. -Чисто.
Дайте мені щит. Мені потрібен щит.
Принесіть щит.
Чисто, сержанте.
Чисто.
-Ми майже все перевірили. -Переконайтеся у цьому.
-Я продовжу обшук. -Продовжуй.
Зрозумів.
Готові? Ходімо.
Останні двері.
-Чисто, сержанте! -Спускайтеся.
-Знайшли тіло заручника? -Ні.
Якщо його тут нема, то ми щось пропустили.
Можливо, та я впевнений, що ми тут одні.
Погляньте. Вони забули пограбувати сховище.
-Дідько. -А ви нікого не знайшли?
Ми все ще шукаємо, але немає ні поганців,
ні мін-пасток, ні тунелів, ні збитків.
-І нічого не пропало. -Чудово.
То що, розвішаймо містом опис бісового Девіда Коперфілда?
Послухайте, я не вказую, що Вам робити, детективе,
але якщо їх не змило через унітаз,
то вони лежать на вулиці.
Гаразд, гарна робота.
Що це?
Мобільні телефони.
-Хлопці! Погляньте. -Так.
Коллінсе! Візьми людей і швидко порахуйте гроші, гаразд?
-Так, сер. -Тримайтеся, добре?
Щоб ніхто не спокусився, у тому числі ти!
Так, сер!
Сюди, детективе.
-Що у вас? -Вам це сподобається. Іграшкова зброя.
Несправжня зброя. Ти, певне, жартуєш.
-Іграшки. -Як би це дивно не виглядало.
Капітане, зайдіть у жіночий туалет.
Іду.
Дивіться.
Можна припинити пошуки тіла.
Несправжня зброя.
Несправжня страта.
Нікого не відпускайте додому, поки всіх не допитаємо.
Капітане, ми знайшли ще дещо у підсобці.
-Поркаріо? -Так.
-Де чоловічий туалет? -По коридору ліворуч.
Я - заручник. Не штовхайте.
Жінок-заручників обшукують лише офіцери-жінки!
Гаразд, підіймайте їх.
-Я Вас не почув. Що? -Валері Кіпсейк.
Валері Кіпсейк. Уперед. В автобус.
Кеннет Демерджіан. Так.
Перший.
-Пітер Гемонд. -Ерік Доддж.
-Зачекайте! -Каїм. Мене звати Каїм.
Клятий виродок.
Скажіть, як Вас звати. Скажіть, як Вас звати.
Назвіться.
Я працюю в банку!
Я - банківський охоронець! Ніхто не слухає!
Гаразд, ми з'ясуємо.
Усі кажуть: «Послухайте!» Ніхто не слухає!
Ми з'ясуємо все. Уперед.
-Я не зайду в автобус! -Зайдете.
-Ворушіться! -Ні! Я працюю у банку!
Коллінсе, вийде?
Чуєте, я працюю у банку!
Гаразд, в автобус його. В автобус його.
-Ніхто не слухає! -Усе. Спокійно. В автобус.
-Ходімо, хлопці! -Сюди.
Офіцере, до сержанта її. Уперед.
Усе, забираймо звідси людей.
Уперед.
Капітане, кажу Вам, заварили кашу.
Вони продумали все до дрібниць.
Що ж, викладай.
Ми сфотографували всіх, хто вийшов з банку.
Ми посадили їх, допитали, показали світлини.
Більшість з них не може вказати, хто винуватий.
Ми спитали, чи вони можуть упізнати тих, хто не був злочинцем.
Навіть якщо ми підозрювали когось,
знаходилося двоє чи троє осіб, що спростовували це.
Наче всього цього не було.
-Як щодо відбитків? -Вони повсюди. І що?
Це вказує на те, що ці люди були у банку.
-Алібі? -Практично у кожного.
Навіть якщо алібі слабке,
заручники казали, що вони не злочинці.
І знову починаємо з початку.
В'язні?
Одного працівника затримували ще підлітком. Один клієнт...
Пробачте.
Один клієнт отримав ордер за несплату аліментів.
В іншого кілька арештів — переважно за викрадення авто.
Така сама проблема. До того ж, він справжній дурень.
-Камери? -Жодної користі.
Кажу Вам, вони все продумали. Майже все.
-Схоже, що так. -Однак є дещо.
Ми не знайшли зброю 357 калібру чи злочинця, у якого вона була.
Якби й знайшли, то однаково без відбитків.
-Закривай. -Закривати?
А що ти очікуєш від мене?
Капітане, тут чимось гидким попахує. Хтось щось скоїв тут.
Ти ж сам сказав.
Пограбування нема. Підозрювані відсутні.
Ніхто не стоїть наді мною, щоб отримати відповідь.
Я не стоятиму над тобою. Закривай.
Такого я не очікував.
Обіцяю, що знайду для тебе інші справи.
Гаразд.
Є дещо, чого ти таки очікував.
-Знайшлися гроші у справі Мадруґади. -Не може бути.
Хочеш знати, де вони були?
-На моєму рахунку? -Ні.
-У моєму літньому будиночку? -Ні.
-У моєму гаманці? -Ні.
Тоді ні. Я не хочу знати.
Маячня, друже.
Ми єдині, хто намагається знайти злочинців,
а вони просто так переслідуватимуть нас?
Ось що я скажу. Кожного, хто звинувачував тебе, —
усіх знайдемо, Кіте, кажу тобі, як Майкл Корлеоне.
«Майкле Корлеоне, Ви зрікаєтеся Сатани?».
«Так, я його зрікаюся».
Нема 392.
-Що? -Депозитна скринька № 392.
Згідно з цими даними її не існує.
Брехливі покидьки.
-Хіба Кафлін не сказав взятися за інше? -Ходімо.
Ще раз дякую, Ваша честь. Я заберу це завтра, гаразд?
-Прошу. -Дякую.
Що Ви тут робите, детективе?
Маєте справи із суддею Пасква?
Я тут у поліцейській справі.
-Хіба Вам не сказали закрити справу? -У мене є робота, пані Вайт.
Від коли Ваша робота важливіша за кар'єру?
-Чи Ви забули про нашу угоду? -Не було угоди.
-Я розповім, як усе працює. -Ні, це я розповім, як усе працює.
Сюди тиснете для запису, а сюди — для прослуховування.
Та й відкрито питання щодо 140 000,
що, здається, зникли
після інкасуванням чеку Мадруґади.
Я до цього не причетний, тож...
Ми раді підтримати Вас у цій ситуації.
Взамін на що? Хочете, аби я зробив щось поза етикетом?
Не те, щоб я не поважаю Вас обох,
та мені не потрібна Ваша підтримка, пане мер.
Я не винуватий.
Винуватий чи ні, Ви однаково падаєте.
Дозвольте зробити пані Вайт те, що їй потрібно, інакше Вашій кар'єрі кінець.
Домовилися.
Капут.
Тож... Ви дали мені, те, що я хотіла.
Ваша кар'єра процвітає, світ і далі живе.
Що ховав Кейс?
Знаєте, є відомий вислів Барона де Ротшильда.
«Якщо вулиці у крові, купуйте нерухомість».
Гадаю, пан Кейс надто буквально це сприйняв.
Однак він нічим не відрізняється від інших багатіїв.
Забудьте про це, детективе.
Ви хороший коп.
Ви потрібні місту.
-Леді! Леді, Вам сюди не можна. -У мене зустріч.
Артуре.
-Доброго ранку. -Пані Вайт.
Сідайте.
Дякую, Вінсенте. Це все. Дякую.
І так. Що він сказав?
Детектив Фрейзер виявився гострим на розум.
Я пришвидшила розвиток його кар'єри, він під контролем.
Сподіваюся. Розкажіть про конверт.
Де він зараз?
Ватажок грабіжників збереже його
як страховий поліс, щоб Ви не помстилися.
Він дуже поганої думки про Вас.
Якої саме?
Дивіться. Якщо коротко, то Ви розбагатіли,
співпрацюючи з нацистами під час голокосту.
Так.
Це було 60 років тому. Я був молодим та амбітним.
Я побачив короткий шлях до успіху і пішов ним.
Я продав душу дияволу.
Я й досі намагаюся викупити її назад.
Але Ви порозумілися з тим загадковим чоловіком?
Гадаю, так. Йому вдалося вибратися звідти з конвертом.
Якщо колись він шантажуватиме Вас,
заплатите йому. І отримаєте його назад.
-Гадаю, це все. -Сподіваюся.
-Маячня. -Перепрошую?
Він пройшов крізь усе це не для того, щоб забрати конверт собі під матрац.
Вони не взяли гроші, Артуре.
І?
Він вийшов з чимось іншим.
Банк запевняє, що нічого не зникло.
У тій скриньці було щось
цінніше для нього, ніж Ваш конверт.
Можете не казати мені.
Це могло бути лише одне.
Діаманти.
І каблучка.
Каблучка Картьє.
Вона належала дружині паризького банкіра.
Багатій сім'ї французьких євреїв.
Після початку війни у них конфіскували каблучку і все їхнє майно,
а їх відправили у концтабір. Ніхто не вижив.
Ми були друзями.
Я міг допомогти їм.
Та нацисти платили надто добре.
Я можу сподіватися, що все, що Ви почули
сьогодні, залишиться між нами?
Попри Вашу думку про мене?
Так, Артуре.
Я б з радістю сказала, яке Ви чудовисько,
та мушу допомогти племіннику бен Ладена купити квартиру на Парк-Авеню.
Якби це була правда, Ви б мені не сказали.
Ви у списку рекомендодавців.
Мене звати Далтон Рассел.
Уважно послухайте те, що я скажу,
тому що я ретельно добираю слова і ніколи не повторююся.
Я сказав, як мене звати. Це «хто?».
Найкраща відповідь на «де?» — у тюремній камері.
Та є велика різниця
між «застрягнути у камері» та «бути у в'язниці».
Відповідь на «що?» проста.
Нещодавно я спланував низку дій, щоб здійснити
ідеальне пограбування банку.
Це й відповідь на «коли?».
А от відповідь на «навіщо?», окрім очевидних фінансових мотивів,
досить проста.
Тому що я можу.
У нас залишилося питання «як?».
Ось у цьому, як кажуть,
полягає справжня загадка.
-Від нього лайном смердітиме. -А чого ти очікував за тиждень?
Так.
Як думаєте, навіщо я опустив вікно?
Дідько.
Той коп, Фрейзер, зі своїм напарником іде у банк.
-За мною? -Не можу сказати. Їх лише двоє.
Так, сьогодні все чудово. Ні.
Так, близько 17.30. Гаразд.
Звучить весело. Добре.
Поговоримо пізніше.
-Пробачте. -Перепрошую.
Пане Геммонд?
Доброго ранку, детективе.
Як він і планував.
Судовий ордер на відкриття депозитної скриньки.
Номер 392.
Дякувати Богу.
Де вона?
Я там залишив.
Сюди, детективе.
Навіщо? Ти залишив каблучку.
Повір.
Я залишив її у гарних руках.
Я не мученик.
Я зробив це заради грошей.
Однак вони мало значать, якщо ти не можеш глянути на себе у дзеркало.
Повага — беззаперечна валюта.
Я пограбував людину, яка продалася за кілька доларів.
Ця людина намагалася змити із себе вину.
Утопити у морі добрих вчинків та океані поваги.
-Дайте мені. -Краще я.
Майже вийшло.
Так.
Та зрештою,
що далі ти втікатимеш від своїх гріхів,
то більше втомишся, коли вони тебе наздоженуть.
А вони наздоженуть.
Дідько.
Точно.
Беззаперечно.
Як гадаєш, скільки така коштує?
Якщо вже спитав, то тобі не по кишені.
Дякувати Богу, що тут нема моєї дівчини.
«Ідіть за каблучкою?»
-Детективе Фрейзер. -Пане Кейс.
-Як Ви? -Чудово.
У банку нікого не вбили. Усі щасливі. Мій день.
Чудово. Чудово.
-Детективе Мітчелл. -Пане Кейс.
-Сідайте, панове. -Дякую.
-Щось хочете? -Ні.
Мушу сказати,
мене вразило те,
як Ви розібралися з тією справою.
Дякую, пане Кейс.
Коли я чую «найкращі у Нью-Йорку»,
згадую вас.
Ви дбаєте про безпеку решти та робити це легко.
-Пробачте. -Що смішного?
Коли Ви сказали «решта», пане Кейс, треба було б оглянутися.
До «решти»
Ви вже давно не належите.
Точно, детективе. Не заперечуватиму. Я досягнув успіхів.
Так, досягнули. Але мене дещо спантеличило.
Розумієте, була у мене справа,
коли озброєні грабіжники захопили Ваш банк.
Це ж Ваш банк, так?
Я - Голова Ради директорів.
І грабіжники зникли Раз і нема.
Не прихопивши ані цента, так?
-Ви мене питаєте? -Так, Вас питаю.
Це ж Ваш банк. Ви його власник. Я й Вас питаю.
Крихітна частина організації.
Нема грабіжників. Нема справжніх жертв. Нема пограбування.
Це вперше в історії правоохоронних органів.
-Ніколи не чув про таке. -Спитайте у себе:
«Що, у біса, сталося?». Не знаєте, пане Кейс?
Мені не подобається Ваш тон, офіцере.
Вам не подобається мій тон? Тоді відповідайте прямо.
Це банк-засновник Вашої імперії. Ви його збудували. Це Ваше дитя.
Відповідайте прямо. Як гадаєте, що сталося?
-І гадки не маю. -Облиште. Годі.
Я Вам скажу, що сталося.
Гадаю, Ви відправили ту жінку, щоб усе владнати.
Пані Вайт. Думаю, Ви заплатили їй. Що вона там робила?
Це абсурд.
Натякаєте, що я причетний до цього?
392.
Депозитна скринька 392. Що за історія з нею?
-Я і гадки не маю, про що... -Не брешіть, пане Кейс.
-Я не брешу. -Я переглянув усі записи.
Усі записи щодо депозитних скриньок у Вашому банку.
На перший погляд усе добре,
однак записи про одну скриньку були відсутні.
Ще з 1948 року.
Я почав думати. Хто б міг розкрити цю загадку?
Мабуть, людина, яка забула сказати,
що вона побудувала банк 1948 року.
Не все тут ясно, пане Кейс. Не все ясно.
Боюся, я більше нічим не можу Вам допомогти, детективе.
Щось справді погане, так?
Пане Фрейзер, я все своє життя служив людству.
Спитайте будь-кого, хто знає мене.
Вони поручаться за мене і за мої вчинки.
Гадаєте, вони поручаться за Вас, коли я дізнаюся правду про цю каблучку?
Я так не думаю.
До речі, щодо того, що Ви сказали про найкращих у Нью-Йорку.
Я хочу, аби Ви знали, що ми дуже вдячні.
Як мило.
Ходімо. Підемо за каблучкою.
-Кіте, покажи свій черевик. -Що?
-Покажи свій черевик. -Навіщо?
Я ніколи не бачив такого глибокого копняка.
Так і є, правда?
Друже. Ти добряче завалив йому.
Потрібна людина, щоб розгребти таке лайно.
Добрий день, сер. Ви резервували столик?
Я шукаю мера.
-Можна Ваш капелюх? -Ні. Візьми свій.
Пробачте, що перериваю, пане мер. та є старий американський вислів:
«Якщо вулиці в крові, когось потрібно кинути до в'язниці».
Едвіне, залишиш нас на хвильку?
У чому річ, детективе?
Гадаю, детектив Фрейзер хоче закрити справу?
Гарне слово. Закрити.
Справу закрито, Ви розумієте мене?
Це номер
Відомства з питань воєнних злочинів у Вашингтоні, округ Колумбія.
Хочете потрапити на шпальти «Нью-Йорк Таймз?»
Було б чудово.
Упевніться, що моє прізвище напишуть правильно. Фрейзер через «з».
Ручку візьміть собі.
Копію зробили?
Прошу Вас.
Наша робота — очистити вулиці від справжніх злочинців, Ваша честь.
Усе, дякую за обід.
Воєнні злочини?
У що ти мене вплутала цього разу?
Мамочко?
-Ти привів Великого Віллі? -І близнюків.
Не квапся, люба.
Витягну зброю перед тим, як роззброїтися, добре?
Пах-пах.
СВІДОЦТВО ВИДАНО КІТУ ФРЕЙЗЕРУ
ДЕТЕКТИВ ПЕРШОГО РАНГУ
-Пробачте. -Перепрошую.
Чому б просто не вийти звідси?
Я вийду.
Я вийду звідси, коли буду готовим та у доброму гуморі.
Сучий син.
Любий, іди сюди. Наручники вже охололи.
Переклад субтитрів: Uliana Filon