Din episoadele anterioare…
Brian Garrity e un conspiraționist.
FBI-ul a inventat căutarea unui fugar ca să ascundă asasinarea
directorului adjunct Douglas Bailey.
Știi câte teorii ale conspirației a îmbrățișat Brian la viața lui?
Aselenizarea, asasinarea lui Kennedy…
Gardienii spun că vorbești singur. E ceva ce-ar trebui să știu?
Spune-i. Te va crede.
Subconștientul tău luptă cu pornirea de a ucide,
de aceea îți distrag atenția, vorbind cu mine, faci față.
Familiile unora dintre victime vor să te cunoască.
Majoritatea caută o asumare care nu vine mereu cu condamnarea.
Crezi că, dacă-ți explic totul, vei putea opri pe altcineva.
De dragul altora, nu te pot lăsa să nu-ți spui povestea.
Problema e că, în timp ce noi discutăm pe tema asta, cineva nou acționează.
Doar că n-ați aflat încă.
Deschide! Poliția!
- Cum îl cheamă? - Al Smith.
Domnule Smith! Poliția!
Sigur e acasă?
Cred că da. L-am văzut acum trei zile. Ceva e aiurea.
- Vreau mai multe detalii. - Nu-și ia corespondența.
Nu răspunde la telefon. Zilele trecute nici n-a putut descuia ușa.
Ceva e aiurea!
Domnule Smith!
E cineva acasă? Intrăm să verificăm că sunteți bine!
Domnule?
Sunteți… Stați! Se aude o scurgere de gaze?
Avem aragaze vechi. Vai de mine! S-a sufocat?
Oprește-te!
Încetează! Ce mama dracului faci?
CHIBRITURI
Ce dracului faci? Oprește-te! Nu e cazul să faci așa ceva!
- Al, oprește-te! - Nu!
Nu!
MINȚI CRIMINALE: EVOLUȚIE
Îmi pare rău.
Harlan Ellison a scris: „N-am gură și trebuie să urlu”.
Gâtu' mă-sii!
Băga-mi-aș…
Adună-te!
- Unde e? - Acolo.
- Bine. Mulțumesc. - Cu plăcere.
- Ce-ai pățit la mână? - Nimic. Sunt bine.
Să fiu al naibii! Acum lasă pe oricine să urce la etajul șase?
Dacă au lăsat un tont ca tine să devină profiler…
Ce mai faci, Tom?
- Bine. Tu? - Da?
- Nu știu. - Am auzit de…
- Da… - Știu, dar îmi pare rău.
Serios, ce cauți aici?
Am venit să te văd. Și sper să-ți văd și echipa.
- E de rău? - E ciudat.
Haide! Ai venit unde trebuie. Să mergem!
Bună! ASS Prentiss. Agentul Tyler Green.
- Mă bucur să vă revăd. - Ați lucrat cu agentul Green!
L-am ajutat pe Green să treacă de instrucția pe teren.
Adică am supraviețuit eu.
Agentul Millikin m-a terminat. Pe mine și pe toți agenții noi.
Așa l-ați cunoscut pe Luke?
Nu. Eu și Alvez suntem foști infanteriști. Ne-am cunoscut în programul ARC.
- Programul de recuperare al armatei. - E un program grozav.
Așa e. Sunt mândru că fac voluntariat acolo.
Ajutăm militarii bolnavi și răniți să se reintegreze în viața civilă.
De fapt, de asta am venit la voi.
DAC anchetează decese în circumstanțe neclare, nu?
Stabiliți cauza morții,
indiferent dacă a fost sinucidere, omor sau doar accident?
- Așa e. Aveți un astfel de caz? - Luke, mă ajuți tu?
El e căpitanul AL SMITH.
Un alt prieten din ARC. A murit ieri-dimineață.
- Cauza morții? - I-a explodat aragazul în față.
Toate patru ochiurile erau deschise la maximum.
Judecând după explozie, erau așa de ceva timp.
Avea cutia de chibrituri în mână.
Putem prelua cazul.
Am începe cu o autopsie psihologică, dar nu cred că e mult de anchetat aici.
Știu. Cunosc și statisticile. Le și prezint public!
Dintre veterani, 87% au fost expuși la evenimente traumatizante
și mai puțin de jumătate primesc tratamentul necesar.
Dar nu e cazul lui Al, credeți-mă.
Dacă l-ați cunoscut în ARC, pentru ce era tratat?
- Anxietate, depresie, gânduri intruzive. - Indicatori de tulburare posttraumatică.
Pistolul lui era în seif.
Nu și-a zburat creierii, s-a aruncat în aer.
Și a luat cu el un polițist și un administrator de bloc.
- E ciudat. Chiar și pentru PTSD. - Îl cunoșteai, Luke?
Cunosc alții ca el.
Și știu că mă sperie… Să zicem că e ce pare.
Uneori recurg mai mulți la gest.
Unul dintre băieți se sinucide, iar altul își zice: „Bună idee!”
- „Poate mor și eu la fel.” - De asta vreau cazul. Să aflu de ce.
- Tyler, te superi? - Deloc.
Dnă agent Prentiss, vă mulțumesc.
Bună dimineața!
- Ai primit e-mailul meu. - Ce naiba pune la cale Voit?
E Tara la el acum, la fel și Rebecca pentru urgentare.
Trebuie doar să aleagă o rudă și să spună: „Da, eu sunt criminalul.”
- Doar o rudă! - Și a mai rămas cu patru.
Se poartă de parcă ar alege un inel.
Încearcă să găsească victima ucisă cu cea mai puțină violență,
așa va fi cel mai puțin tulburător pentru cei cu care va vorbi.
Cineva ar trebui să-i spună că e tulburător orice ar fi.
Bună! 'Neața.
Și tu?
Câte podcasturi asculți?
Nu știu, mai mult știri. De ce?
Henry le devorează. Mai ales pe cele despre Voit,
și se pare că unul ne pomenește pe mine, pe tine și DAC.
E cazul nostru, e normal să fim menționați.
Nu, Emily… E podcastul cuiva pe care-l cunoști.
Personal.
Să-mi bag…
- Emily! Bella! - Haide…
Vai de mine… Înțeleg. Ți-am îngreunat viața, nu?
Dar înțelege-mă și tu, cum să nu profit?
Însă m-am înșelat amarnic. Credeam că prind conspirațiile.
Nu, criminalii în serie! Podcastul meu are un succes nebun!
Și nu contează doar de bani, deși fac bani frumoși.
Contează capitalul social.
Sunt în tendințe! N-am fost în viața mea în tendințe.
Hashtagurile mele prindeau o mână de oameni,
iar acum sunt în tendințe!
Și, da, am mai înflorit pe ici, pe colo, pentru ca povestea să fie excepțională.
- O să mă omorâți? - Nu, pentru că e ilegal.
Și ai tot dreptul să faci un podcast plin de minciuni.
Poftim? Nu e plin de minciuni! Elias Voit ți-a spus sau nu „tată”?
Un infirmier a primit bani pe informația asta.
Când a spus-o, a fost mai degrabă: „Tu ești, tată?”
Și nu ca la mine în podcast, ceva de genul: „Plesnește-mă, tati!”
Dar nu de asta ești aici,
ci pentru că susții că Voit e un criminal în serie instruit
de DAC să fie candidatul manciurian, ceea ce e…
E o porcărie. Și vei curăța mizeria pe care ai făcut-o.
Da, pot. Nicio problemă. Închei curând primul sezon.
Pot să pun punct la finalul sezonului și să schimb complet povestea.
Așa se face la podcasturi. Începem cu o ipoteză,
apoi trecem la alta, nu?
Însă, ca să fiu convingător, am nevoie de un singur lucru.
- Ce anume? - Ce n-are niciun alt podcast despre Voit.
Vreau un interviu oficial cu peștele cel mare.
- Nu-mi vine să cred… - Haide!
Vorbeam metaforic, n-am zis că e gras.
Deși cică se îngrașă la închisoare. Confirmi? Negi?
- Nu. - Bine. Bravo lui! Se menține.
Nu, nu-ți accept cererea! N-ai să vezi.
Ce păcat!
Îmi pare rău pentru voi.
Va trebui să continui să-mi spun povestea în felul meu.
Ieși.
Salutați-o pe Tara!
Cred că ea. Nu, scuze!
Nu.
Ea. Da.
Deena Ryan.
- Ești sigur? - Da.
- Sunt sigur. - Bine. De ce ea?
- De ce mai contează? - Contează, de-aia!
Înainte să vină mama ei,
trebuie să confirmăm că spui adevărul despre fiica ei.
Am strangulat-o pe Deena. A murit. Ăsta e tot adevărul.
Nu e suficient, Elias. Mama ei va vrea să știe de ce.
De ce i-ai răpit fiica. Unde ai dus-o. Cum ai strangulat-o.
Stai…
Amândouă purtați verighete.
V-ați căsătorit! Minunat! Felicitări!
- Concentrează-te. Te rog! - Da, scuze.
Sper să iasă bine.
Adică nu sper. O să iasă bine. O să fie super.
Luând în considerare situația actuală, căsătoria e un act de optimism suprem…
- Alo! - Ce e?
- Știm că divorțezi, dar avem o treabă. - Da. Sigur.
Voi discuta cu Administrația Penitenciarelor,
mama Deenei te va putea vizita.
- Bine. - Iar eu voi citi dosarul Deenei.
Fii sincer cu mama ei, bine?
Bravo! Ai evitat frumos întrebarea.
- Nu le-ai spus ce i-ai făcut cu adevărat. - Nu vreau să le spun nimic.
Atunci de ce faci toate astea?
Fiindcă așa ai spus tu!
La ce bun să am un înger pe umăr dacă nu-l ascult?
- Adorabil! - Ce anume?
Crezi că eu sunt îngerul.
INSTITUTUL DE MEDICINĂ LEGALĂ WASHINGTON
- Vrei să… - Începeți fără mine, vin imediat.
Ce mai faci?
Sunt obosit.
Te înțeleg.
Sunt agentul Luke Alvez, de la FBI. Anchetez moartea căpitanului Smith.
Îmi pare bine!
- Prezența ta aici înseamnă că… - Da. Nu avea familie.
Trebuie să-l îmbrac și să-l duc la Arlington.
Pot să mă uit?
N-o scoate din husă.
Smith a fost genist?
Poftim?
- Căpitanul Smith a fost genist. - Cred că da. E important?
S-ar putea.
- Pot să te întreb ceva? - Sigur.
La cum a murit, am pe ce pune uniforma?
Nu știu.
Cauza morții a fost traumatismul provocat de explozie.
Dacă nu, l-ar fi ucis arsurile de gradul patru.
- A murit pe loc? - Da. Ceilalți doi n-au avut norocul ăsta.
Știu că sună ciudat, dar avea creierul intact?
- Crezi că suferea de PTSD? - Da.
Există semnele unui traumatism cerebral
cauzat de explozia puternică din fața lui, dar, dacă vorbim de PTSD,
indiciul post-mortem e volumul redus al hipocampului.
Al lui era perfect.
- Deci creierul lui era normal? - N-am spus asta.
Am văzut ceva ciudat la tomografie.
Părea ireal, am făcut un RMN ca să mă asigur.
E foarte anormal.
Pacient: Al Smith
- Și nu e de la explozie? - Nu, e prea simetric.
- Ce-ar putea cauza așa ceva? - Nu „ce”. „Cine”.
Scuze, nu înțeleg la ce mă uit.
Leziunile dintre lobi indică folosirea unei dălți de gheață,
înfiptă pe fiecare nară, până în creier.
A fost supus unei lobotomii.
- Stai, ce? De ce? - Nu știm.
El n-ar fi făcut în veci așa ceva.
De acord, așa că am mai făcut săpături
și se pare că nu e prima dată când se întâmplă.
El e maiorul Howard Newton. A dispărut săptămâna trecută.
Când l-a găsit poliția, și el fusese supus unei lobotomii. Îl recunoașteți?
- Nu. Ar trebui? - Susținea programul ARC în Arlington.
Tom, ai crezut că nu e vorba de sinucidere și ai avut dreptate.
N-are nicio logică.
ARC doar ajută soldații răniți. De ce ne-ar face cineva așa ceva?
Pentru că suferă și vrea ca ei să-i simtă durerea.
Nu e cazul de așa ceva! Te pot ajuta!
Te pot ajuta să-ți fie mai bine. Jur!
- Nu… Ce-ai de gând să faci? - Ar fi bine să nu te miști.
Mai dă-mi o șansă! Promit că de data asta va merge.
Te rog!
Nu.
Fiica ta a fost foarte…
Îmi pare rău… Nu, e…
Vreau să spun că-mi pare rău.
Stai comod? Ai nevoie de ceva? Vrei apă sau…
Nu.
Vrei să mă lovești? Aș putea…
Apuci să dai de câteva ori înainte să intre paza.
- Nici gând. - Nici eu nu vreau una ca asta.
Bine, atunci ce vrei?
Îmi pare rău. Adică… ce vrei de la mine?
Vreau să-ți spun ce-am învățat.
Când îți moare copilul, înveți totul.
Cauți orice detaliu care să te ajute să înțelegi.
Am învățat de câtă forță e nevoie ca să zdrobești un laringe.
E nevoie de 14,3 kg, știai?
- Da. - Sigur că știai…
Pentru că și tu ai învățat. A făcut parte din procesul de instruire.
Poftim?
Instruirea făcută de această agenție guvernamentală.
Agenția care te-a și prins, ce coincidență!
Pentru că n-ai urmat planul, nu?
- Dnă Ryan, sunt acuzații nefondate… - Despre ce vorbește…
- Scuze, nu știu… Unde ai auzit așa ceva? - Nu-mi spune că nu știi.
- Știi! Toată lumea știe! E în podcast! - Ce podcast?
Ce podcast?
Calmează-te! Sunt multe podcasturi care spun minciuni mai mari despre tine.
Așa funcționează algoritmul.
Sigur, Brian Garrity e rău, dar nu e cel mai rău.
Da, dar e cel mai popular, nu?
Având în vedere experiența ta cu el, e cel mai credibil și cel mai periculos.
- Periculos? Isuse… Încetează. - Spune-mi cu ce greșesc!
Dacă-i dai unui cretin un megafon, tot e prea prost să-l folosească bine.
Lasă-l să se bucure de momentul de glorie și va dispărea.
- Dacă-l aud fiicele mele? - Elias, fiicele tale știu deja totul.
- Nu se răzgândesc de la un podcast. - Dar dacă cineva se răzgândește?
Cineva ar putea auzi chestia asta și ar putea interpreta greșit.
S-ar putea identifica cu mine, m-ar putea idolatriza.
Voi n-ați controlat o rețea de oameni care făceau orice le spuneați.
Nu, dar i-am arestat pe toți, reții?
Tipul despre care vorbim e un trol. Care e prima lecție a internetului?
Nu hrăni trolii!
Nu, asta era prima lecție înainte să ne conducă troglodiții!
Vreau să lămuresc lucrurile.
- Cum? - Apărând la podcastul lui.
Nu!
Cum să ajut rudele să încheie capitolul când toți cei care vin aici
cred minciunile spuse de clovnul de Garrity?
Nu mă opresc, dar ce să fac,
cum să-mi demonstrez regretul dacă ei nu cred ce spun eu?
Vreau măcar să-mi cer iertare pentru ce-am făcut!
Bine. Să ne gândim bine.
Vorbești cu Garrity. Ce se întâmplă? Primești și mai multă atenție.
El primește și mai multă atenție! O să-l faci și mai cunoscut.
Așa e. De asta o să-i dați o listă cu condiții.
Sigur că ai condiții…
Trebuie să cer aprobare pentru un podcast? Din închisoare?
Nu e în direct, e înregistrare controlată de FBI și Ministerul Justiției.
Dacă ceva merge prost, tăiem sunetul.
- Și ce condiții are Voit? - O înregistrare de rezervă de la noi.
Nimic sofisticat, poate fi și un mesaj vocal pe telefon.
- De ce? - Ca asigurare.
Nu vrea ca Brian să editeze podcastul sau să-l prezinte greșit.
Dacă face asta, Voit are dreptul să dea înregistrarea unui podcast rival.
Și noi suntem de acord?
Mă încântă ideea unei discuții între un psihopat și un narcisist nebun?
Nu.
Dar, dacă așa scăpăm de Garrity, risc cu psihopatul.
Parcă i-ai făcut profilul și nu mai e psihopat.
Ai dreptate, nu mai este. E…
Când e Brian Garrity în viața mea…
Ai avut vreodată arsuri
când refluxul gastric e atât de puternic,
încât simți gustul urii?
Gardienii trebuie să verifice tot echipamentul audio.
- Sigur. - Și fără atingeri. Deloc.
Bineînțeles.
- Garrity va accepta? - A acceptat deja. Cu alte condiții.
- Acum simt și eu ura. - Haide, am antiacide în birou!
Ce avem?
Două victime,
erau într-un program de recuperare fizică și psihică a veteranilor.
Subiectul îi vizează, dar nu-i ucide.
Atunci ce… Ce porcărie, lobotomie! Nu mai întreb.
Victimele sunt conectate prin programul ARC.
Poate a participat și el la program sau a fost respins, iar acum se răzbună.
Din fericire pentru noi, armata SUA e meticuloasă cu dosarele.
Tyler, îmi pui o vorbă bună la agentul Millikin?
Vreau acces la dosarele ARC.
Bărbații în uniformă mi se aruncă la picioare sau mă dau afară.
- E totul în regulă cu Luke? - Cred că da. De ce?
Nu știu. Poate că nu e nimic. Pare puțin…
Vezi? De asta consult eu mereu oracolul lui Alvez.
- Penelope, Luke e bine? - Nu știu. Chiar nu știu!
Și chiar dacă aș ști, nu v-aș spune, pentru că nu sunt bârfitoare.
Să ne întoarcem la treabă. Valea!
Nu e deznodământul dorit de noi, dar tumoarea s-a răspândit.
Nu mai putem face nimic.
Ce pot face eu?
Avem de ales. Dacă vrei, o pot externa
sau o putem ține aici, să-i fie bine.
Cât timp mai are?
Luke, are dureri mari.
Bună.
Bună!
La ce te gândești?
La cazul ăsta.
Încep să observe.
Bine. O să mă adun.
Și încă ceva.
Pe Howard Newton, prima victimă a lobotomiei, l-a adus soția lui.
Bine.
- Te simți în stare? - Trebuie.
Să mă gândesc… A fost acum nouă zile.
Nu înțeleg ce s-a întâmplat.
M-a sunat să-mi spună că vine acasă, dar n-a mai venit.
- Când ați sunat la poliție? - La miezul nopții.
- Și când v-au găsit soțul? - Nu l-au găsit, eu l-am găsit.
Când a răsărit soarele și el nu apăruse, mi-am ieșit din minți.
Am urcat în mașină și am condus aiurea. L-am găsit la două străzi de casa noastră.
Deci făptașul știa unde locuiți.
Presupun. Sau poate i-a dat drumul și a recunoscut el câteva străzi.
K…
Gata… Sunt aici, scumpul meu!
Uite, sunt aici!
Asta e tot ce poate rosti din prenumele meu, Kimberly.
Doamnă Newton, încercăm să facem o hartă
a zonei unde își găsește victimele și unde le-ar putea lăsa.
Credeți că ne puteți ajuta?
Pot încerca, dar nu știu cât vă pot ajuta.
Sigur, apreciem. Luke, poți…
Da, sigur. Rămân eu cu maiorul Newton.
Mă întorc imediat.
K…
Se întoarce imediat soția ta. E în cealaltă cameră.
K…
Ai nevoie de ceva? Nu!
Omoară-mă.
Nu, frate. Nu… Rezistă, te rog!
- Omoară-mă… - Rezistă. E în ordine.
POLIȚIA - RAPORT DE ANCHETĂ
POLIȚIA - ALERTĂ
Dispărut THEODORE NGUYEN
Numele victimei e Theodore Nguyen. Cu lobotomie și catatonie, ca ceilalți.
A fost găsit în fața propriului birou. Nu sunt camere.
- Unde anume? - În Baltimore.
- Nu există programul ARC în Baltimore. - Iar dl Nguyen n-are legătură cu armata.
- E specialist în acupunctură. - Acupunctură?
Da. Și pe noi ne-a surprins. Nu corespunde profilului victimelor.
Acupunctura are vreo legătură cu programul ARC?
Nu, niciuna. Nu oferim așa ceva.
Acupunctura tratează durerea, nu? Care era specializarea lui Nguyen?
Promova terapii clinice pentru dureri de cap.
Ce dureri de cap? Migrene?
Da. Chiar susținea că oferă o terapie unică.
Dacă făptașul suferă de migrene, l-ar putea motiva.
- Nu faci lobotomii pentru dureri de cap. - Ba da, dacă durerea e prea mare.
Cum se numea cea de care suferea prietenul tău?
Cefalee tip cluster.
E atât de puternică, încât poate afecta temporar vederea sau…
Poate duce la anxietate și agresivitate.
Durerea e așa de puternică, încât unii zic că poate duce la sinucidere.
Să zicem că acest subiect a fost rănit în misiune și a dezvoltat PTSD.
Inițial a încercat să se descurce, să ignore problema.
Și-a forțat sigur limitele. E soldat, războinic.
Da, dar n-a reușit, așa că s-a autoflagelat.
Adică s-a tăiat sau s-a biciuit?
Nu, s-a tatuat. Probabil că are tatuaje pe ambele brațe și pe tot corpul.
Sunt un semn al durerii de care încearcă să scape.
Când n-a mai suportat, a venit la ARC, să primească ajutor.
Nu l-a primit, așa că-i atacă pe ceilalți veterani care nu-l ajută.
Eu și dra Garcia am verificat la ARC. Voluntariatul e consemnat în mod regulat.
Cele două victime n-au avut niciun pacient comun.
Da, dar dacă n-a fost evaluat corect, nu i s-a făcut dosar.
Da, așa e.
Să vorbim cu pacienții specialistului în acupunctură.
El este excepția între victime și vom afla ce veterani a tratat.
Să ne mișcăm repede, urmează curând o altă durere de cap.
Explică-mi ceva.
Dacă durerea de cap duce la sinucidere, de ce soldatul ăsta atacă?
Când ești psihopat,
chiar înainte să omori pe cineva, creierul ți-e inundat cu dopamină.
E singura substanță chimică care l-ar putea ajuta.
- Dar nu-i omoară. - Nu, fiindcă durerea lor s-ar sfârși.
Vrea ca ei să se simtă ca el. Prizonieri.
Deschidere poartă de transport!
Proba unu de microfon! Șibolet!
Sigur nu te deranjează?
Proba doi! Piele roșie, piele galbenă!
Aceasta e o înregistrare secundară a interviului cu Elias Voit
și Brian Garrity.
Dle Garrity, ești de acord cu înregistrarea?
Da.
- Bine. Să-l aducem! - Stați!
Așa. Acum sunt gata. Să vedeți câți ajung la terapie după asta…
Mamă! Ce scund ești!
- Scuze, adică… Mă așteptam… - Da. Păstrează-te pentru episod.
Bine.
Bun venit la Dosarele Sicarius! „Elias Voit: om sau mister?”
Sunt gazda voastră, Brian Garrity.
Episodul de azi va fi uimitor.
Invitatul meu e însuși ucigașul Sicarius, Elias Voit.
Bună ziua.
- Să dăm câteva detalii. Ne aflăm în… - Nu! Nu poți spune unde e.
Scuze, am înțeles.
Suntem la închisoare.
Elias… Pot să-ți spun Elias?
Ce-i asta?
- Gata, te rog! Distorsionezi sunetul. - Distorsionez sunetul?
Răspândești minciuni despre mine și-ți faci griji pentru sunet?
Bine, gata, opresc interviul.
Nu. Ți-ai făcut-o cu mâna ta, micuțule.
- Nu mai ai scăpare acum. - Ce… O să…
- Așa ne-am înțeles. - Nu aprobaserăm reclama.
Uită-te la mine, Brian. Privește-mă.
De ce le spui ascultătorilor că am fost instruit de stat?
Îți spun eu de ce. Fiindcă e explicația ta relativ la mine.
Mă face să par mai mic. Îți par mic acum?
- Nu. - Scuze, ce?
Nu. Bine. Cât din podcastul tău e adevărat?
- Nimic. - Nimic! Bine. Foarte bine.
Acum e rândul meu să-ți dau o explicație.
Și nu ești departe de adevăr.
Doar un om mărunt se teme de cineva care bate în masă,
dar doar unul și mai mărunt recurge la așa ceva.
Nu e nimic romantic la mine.
Nu sunt strălucit. Nu sunt special.
Sunt un psihopat antisocial care se simte viu doar omorând oameni.
E trist cât de jalnic sunt. Dar știi ce e și mai jalnic?
Cineva care face o emisiune despre mine. Și oricine ascultă emisiunea.
Acum e gata.
Știai că asta se va întâmpla, că asta va face Voit.
Nu, i-am interzis contactul fizic.
Dar, da, presimțeam că are un as în mânecă.
Ușurel!
Trebuie să salvez rămășițele carierei mele ruinate.
M-ai trădat! Credeam că suntem prieteni.
Brian… Vreau să-ți spun ceva de mai bine de șase ani.
Nu suntem prieteni!
Tu mi-ai făcut viața un calvar,
așa că treaba mea nu e să-ți ușurez ție viața.
Cum îndrăznești? Ești funcționar public.
Da, public! Nu al tău, personal!
Ajung să țin partea unui criminal în serie în detrimentul tău.
Nu știu ce-o să mă fac.
Când oamenii vor asculta episodul, îi va înfuria disprețul lui Voit.
Nu e musai să-l publici.
Am vândut deja reclama unui serviciu care livrează mâncare vegană.
Și nu vrei să te pui cu industria vegană.
Atunci ce-ar fi să schimbi abordarea? Poate e chiar o ocazie.
- Cum adică? - Ipoteza podcastului.
Nu ți-a oferit-o Voit pe tavă?
Ba da.
Episodul în care aflu că criminalul în serie e doar un criminal în serie.
Bună idee! Ești genială.
Mulțumesc, cred. Înseamnă… ceva să aud asta de la tine.
Deci până la urmă te-ai hotărât să-l omori?
Nu, dar problema podcastului despre Elias Voit nu mai există.
Niciunul dintre pacienții lui Nguyen nu se încadrează în profil.
Dar mulți pacienți plăteau cu numerar pentru că nu aveau asigurare.
Ca programul ARC, nu?
Subiectul ăsta trece neobservat când vine vorba de profilul victimelor.
Ne-a scăpat ceva relativ la durerile de cap? O altă afecțiune?
Luke!
Ai privirea „mă gândesc la ceva, dar nu spun.”
Nu. Continuă.
Ce părere aveți, poate fi ECT, encefalopatie cronică traumatică?
Da, le tratăm tot mai des.
Mai ales când înțelegem efectul comoțiilor asupra creierului.
ECT poate duce la violență. Nu întotdeauna, uneori.
Cel mai rău e că e ca o bombă cu ceas în cap.
Nu știi că o ai. Nici nu e diagnosticată până la autopsie.
Te gândești des la asta?
Când ești soldat, te întrebi mereu de unde o să vină următoarea lovitură.
- Da… - Probabil și subiectul.
Oriunde s-ar duce, nimeni nu poate să-i explice de ce e mereu atât de furios.
Iar când se înfurie, pierde tot mai mult controlul.
Nguyen, de exemplu. I-a înfipt dalta atât de adânc în țesutul cerebral,
încât i-a atins craniul.
Nu mai încearcă să scape de durere.
Îmi pare rău, dar trebuie să-mi spui cum vrei să procedăm.
- Bine. - Bine…
Trebuie s-o văd. Înainte de orice decizie, trebuie s-o văd… S-a trezit?
Doarme. Dar pot s-o trezesc eu.
E vina mea?
Ce să fie vina ta?
Dacă o aduceam mai repede, poate găseați tumoarea mai din timp.
Nu, nu așa funcționează.
- Ce? - Nu așa funcționează ECT.
- Și nici subiectul. - De unde știi?
Violența asociată cu ECT sau chiar cu cefaleea tip cluster
apare în rafale, e dezorganizată, impulsivă.
Da, dar subiectul își urmărește victimele, le răpește.
Da, și apoi le supune torturii sadice. E foarte organizat.
- Adică n-are nicio durere? - Ba da. Asta ne zice profilul victimelor.
Ce are aceleași simptome cu ECT sau cefaleea tip cluster, dar e altceva?
O tumoare.
- Ca lunetistul din Texas Tower… - Charles Whitman.
Da. Avea o tumoare care-i apăsa pe amigdală.
Așa e. Înainte să înceapă să tragă, și-a înjunghiat soția și mama, le-a ucis.
În biletul de adio a scris că știe că e ceva în neregulă cu el.
Soldatul a venit la noi să-l tratăm, crezând că-l doare capul, dar…
Dar avea ceva mai rău. Mult mai rău.
Centru de neurologie
- Ce mama naibii? - Salut, doctore!
Subiectul e sergentul David Graham.
Camerele din trafic i-au dat de urmă, are și un pasager: neurologul Mark Trenk.
E probabil următoarea victimă. Altceva?
Graham a ajuns de la ARC la Veterani.
Tomografia a evidențiat un glioblastom în cortexul prefrontal.
- Operabil? - Da, dar riscant.
Există risc de lobotomie.
Doctorul a spus că Graham a refuzat să accepte diagnosticul.
Bine, mersi!
Alvez! Am pierdut deja prea mulți oameni. Ai înțeles?
Am înțeles.
Unde mama dracu' sunt?
David…
Îți amintești.
Nu credeam că-ți vei aminti. Dar eu îmi amintesc de tine.
Știi ce-mi amintesc?
„Te pot face bine.” Așa ai spus.
„Te pot face bine, David.” Dar nu poți, nu-i așa?
Am spus că pot încerca să te fac bine.
Nu, ai spus: „Te pot face bine.” Ai mințit.
David… Tumoarea ta e localizată în pliurile creierului.
Nu te-aș minți niciodată. Sunt un doctor cu integritate.
Integritate?
Vrei să vorbim despre integritate?
POLIȚIA
Să mergem! Intrăm în liniște și ne urmați! Haideți!
Cât de bine cunoști Biblia?
Să-ți zic ce-am învățat despre integritate.
Știi ce mi-au întipărit în creier cei care mi-au făcut instrucția?
„Sergent Graham, care e crezul subofițerilor, soldat?”
„Să nu-mi compromit niciodată integritatea sau curajul moral, domnule!”
„Soldat, ce e integritatea?”
„Integritatea înseamnă să nu faci și să nu spui nimic care să înșele, dle!”
Tu nu ai integritate.
„Te pot face bine.” Așa ai spus! Acum e rândul meu să te fac bine.
„Nu te vei teme de groaza nopții, nici de săgeata care zboară ziua,
O mie să cadă alături de tine, dar de tine nu se va apropia.”
Îl știi, David?
Era rugăciunea infanteriștilor când plecam în patrulare.
- Psalmul 91. - Da. Rugăciunea soldatului.
- Ai fost în armată? - Da. La fel și partenerul meu.
Am zis des Psalmul 91. N-a prea ajutat.
Știu. Știu cum te simți.
Când m-am întors din ultima misiune,
o luam razna tot timpul.
La un moment dat, mi-am băgat pistolul în gură.
Știu cum se simte metalul pe dinți.
Presupun că și tu știi.
Da, știu!
Dar mi-am dat seama că nu m-aș simți mai bine.
Însă când fac așa ceva, mă simt mai bine!
Știu.
Cum se face că tu ești unde ești și eu sunt unde sunt?
Am fost la ARC. Am cerut ajutor.
Am încercat.
Știu.
De ce ești tu atât de norocos? Cum te-au ajutat?
Mi-au găsit pe cineva.
Da? Pe cine?
Tocmai am pierdut-o.
Bună!
Să te întreb ceva.
Mai contează că ai un prieten?
Da.
Da, a contat mult.
Și acum ce mama naibii facem? O să fii tu prietenul meu?
O să mă vizitezi la închisoare după toate astea?
Ce-o să facem, prietene? O să ne spunem povești de război în curtea închisorii?
Dacă asta vrei, da!
Nu vreau să mai sufăr.
Știu.
Dar nici nu te pot lăsa să rănești alți oameni.
Aruncă dalta de gheață.
Nu vreau să mai moară nimeni săptămâna asta. Te rog.
Arunc-o.
- Așa. - Liber!
Nu te mint.
Dacă vrei să vorbești cu alt soldat, vin! Vorbesc serios.
Cum o cheamă pe cea pe care ți-au găsit-o?
Roxy. O chema Roxy.
- Rezistă, bine? - Da.
Te scoatem imediat.
Fetița mea!
Mai știi când ne-am cunoscut?
Mi-a spus: „Ai grijă. E o pacoste.”
I-am răspuns: „Foarte bine. Și eu sunt.”
Mi-ai salvat viața.
Loială pe vecie, iubită pe vecie 2011-2026
„Pentru că Mă iubește și Eu îl voi scăpa. Îl voi ocroti,
căci cunoaște Numele Meu.” Psalmul 91.
Mi-a plăcut circul tău pentru podcast.
Violență de fațadă. Frumos!
Uneori trebuie să le dai oamenilor ce vor.
Să-i sperii și să le tai craca de sub picioare.
Sigur… Nu ești monstru, ești jalnic.
Așa că nu e nevoie să spui nimănui ce i-ai făcut cu adevărat Deenei Ryan.
Încetează!
Ia te uită! Poți să-mi închizi gura.
Poate nu ești atât de jalnic pe cât lași să se vadă.
Da, poate.
Poate. Dar atunci ce rost a avut să te discreditezi?
Ai făcut-o pentru public sau pentru DAC?
Stai așa… Despre asta e vorba?
Nu știu la ce te referi.
Analizezi celula. Fiecare gardian, fiecare ușă, fiecare vulnerabilitate.
Nu e adevărat. Am pledat vinovat. O să plătesc pentru ce-am făcut.
Alo! Poți să te minți pe tine cât vrei, dar pe mine nu mă poți minți!
Plănuiești să evadezi.
Îi dăm lui Elias Voit ultimul cuvânt. Voia să știm ce simte.
Îi datorăm atenție, dar nu și aprobare.
Pentru ultima oară, sunt Brian Garrity.
Vă mulțumesc că ați ascultat Dosarele Sicarius.
Nu e nimic romantic la mine.
Nu sunt strălucit. Nu sunt special.
Sunt un psihopat antisocial care se simte viu doar omorând oameni.
Publicați înregistrarea
E trist cât de jalnic sunt. Dar știi ce e și mai jalnic?
Cineva care face o emisiune despre mine. Și oricine ascultă emisiunea.
Dosarele Sicarius Episod final
Dacă ai gânduri suicidare nu ești singur, poți primi ajutor.
Pe site găsiți resurse și sprijin.
Subtitrarea: Ruxandra Dorobanțu