ROMBABYER
POLITITELEFONKIOSK
Hvem er du?
Jeg er doktoren.
Du behøver ikke å stå der borte. Kom og ta en kikk.
Den kalles TARDIS.
Nydelig. Men vent. Jeg kan ikke kalle deg doktoren.
- Nei, jeg vil vite navnet ditt. - Tja, det er litt kinkig.
For jeg ble adoptert, og på den planeten var de ganske fine.
De brukte titler som doktoren, biskopen, ranien eller conquistadoren.
Si "doktoren" i tusen år, da blir det navnet mitt.
Ok. "Planeten". Det får vente. "Tusen år". Det også.
Så du er en doktor, men du er politi?
Polititelefonkiosk. Nei da, det er kamuflasje.
Inni er det en tid- og rommaskin, men utenpå er den som en kameleon.
Jeg landet en gang i 1963, og de pleide å ha dem på gatehjørner.
- 1963? - Ja.
Ok.
Jukeboks? Den liker jeg.
- Ok, så tilbake til planeten. - Min verden heter Gallifrey.
- Gallifrey. Og hvor er den? - Borte!
Ruby, den er helt borte.
De døde.
Det var et folkemord, og de døde.
Den adopterte var den eneste som var igjen. Jeg er den siste av tidsherrene.
Og jeg er utrolig glad for å være i live.
Denne greia flyr. Vil du se?
La oss lande tilfeldig.
150 millioner år inn i fortiden.
- Nei! - Jo da.
Nei, nå… Nå tuller du. Ikke vær så latterlig.
- Er det dinosaurer der ute? - Jeg vet ikke. Gå og ta en kikk.
Vent, nei! Er det trygt?
Endrer historien seg om jeg tråkker på en sommerfugl?
Det skjer ikke. Hvem tråkker på dem?
Du må si: "Vent. Kom hit, sommerfugl. Kom hit. Ta den?"
POLITITELEFON GRATIS FOR OFFENTLIGHETEN
Å, herregud.
Dette er så vakkert.
Og TARDIS står for tid og relativ dimensjon i rommet.
Så vi endret plassering også. Dette vil bli Nord-Amerika.
- En dag er dette Wyoming. - Jøss.
En liten by som heter Green River.
Hva er i veien? Har jeg gjort noe galt?
For jeg er Rubathon Blue av de 57. halvkuleynglene.
- Og jeg gjør ikke noe galt. - Men…
Om du har anklaget meg feil, må jeg drepe deg.
Nei. Bare vent litt. La oss…
- Hva gjør du? - Ingenting. Bare…
- Gikk jeg glipp av noe? - Ingenting.
Vi prøver det igjen, ok?
- Takk. - Ja da.
Ok, styringsmekanismene er nye.
Jeg glemte fullstendig knappen for sommerfuglkompensasjon.
Bra. Akkurat. Ja. Da drar vi. Gi meg et tall. Gi meg et år.
- To… - To…
- …en, fem, null… - …en, fem, null…
- …seks. - …seks!
Fem tall! Jeg liker det.
Men vi er inne. Gikk vi gjennom veggene?
Er det en materietransportør, som i Star Trek?
Vi må besøke dem en dag.
Du sa at TARDIS er som en kameleon. Men den ser ut som en polititelefon ennå.
Den er ødelagt. Det meste i universet er på felgen.
- Ok, kom igjen. - Det stinker.
Det er noe galt med dette stedet.
Det er en romstasjon som snart er overbelastet.
Nei, du gjorde det verre.
Nei, det er verre.
- Er det et monster? - Nei, ikke vær dum.
Monstre fins ikke, Ruby. De er bare… Bare vesener du ikke har truffet ennå.
Hei sann.
- Løp? Løp! - Løp!
Løp!
Fort! Kom igjen. Løp!
Kom deg inn!
Å ja.
Spørsmålet er, hvorfor løp jeg?
- Fordi det var skummelt. - Det var nytt.
Jeg elsker å møte nye ting. Hvorfor fikk det meg til å skjelve?
Jeg kunne ikke løpt fortere. Bare "svusj".
- Det ville hjelpe om vi visste hvor vi er. - Trykk på knappen igjen.
Vi er på en babygård.
En partenogenesemaskin.
- Hva er det med deg og babyer? - Jeg skulle til å si det samme.
Vi går fra baby til baby.
Jeg sier ikke at tingene er forbundet, men ting forbinder seg.
Jeg ser etter foreldrene mine. Og du har en tid- og rommaskin.
Så dette stedet dyrker babyer. Til hva?
- Mat? - Hva?
- Mat? De er ikke tomater. - Det er en diger, sulten ting der nede.
Babygårder øker befolkningen.
Av og til blir en verden steril, eller jeg vet ikke, blir sprø og forbyr kyssing.
- Så disse babyene er menneskelige? - Ja. De dyrkes for en koloniverden.
- Og en koloniverden er ikke jorden? - Ok. En siste gang.
Trykk på knappen.
Vi klarte det. Menneskeheten, vi overlevde.
Vi dro til stjernene.
Og for ti minutter siden, doktor, bare ti minutter siden, sa du folkemord.
- Folket ditt er borte. - Ja.
- Hvordan klarer du å fortsette? - For dager som dette, Ruby.
Jeg har ikke noe folk eller hjem. Men jeg har heller ikke noen jobb.
Jeg har ingen sjef, skatt, husleie eller regninger.
Jeg har ikke noe formål, sak eller oppdrag, men jeg har frihet.
Derfor fortsetter jeg. For å se det neste og det neste.
Og av og til ser det enda bedre ut gjennom dine øyne.
Så hvor er dette?
Planeten Pacifico del Rio.
Det er på engelsk. Snakker de engelsk her? Fins det?
Nei. Alle menneskene snakker ett språk. Litt som kantonesisk.
Dette er sånn det egentlig ser ut.
TARDIS oversetter det med et persepsjonsfilter.
Den hjelper deg å passe inn på hvert tidspunkt og sted.
- Og moren min er borte nå? - Kan jeg få se mobilen din?
Ja.
Skrutrekkeren kan gjøre avstanden mellom deg og jorden til 19 000 år…
eller en telefonsamtale.
- Hva? - Carla. Ring henne.
- Men… - Ring moren din, Ruby.
GOD JUL
- Vel? Hva er det nå? - Mamma?
Ja, selvsagt er det mamma.
Du løp ut for ti sekunder siden. Hvorfor ringer du?
- Du for i vei. Hvor skulle du? - Å ja. Vi prates om en liten stund.
Ha det. Jeg er glad i deg. God jul. Det var mamma.
På julaften. Bursdagen min. For ti minutter siden.
- Verdens beste linje. Hva kostet det? - Jeg vil vite hva som er galt her.
Ser du det?
Det er rolig her oppe, men under det syder det,
akkurat som det vesenet der nede. Det må være et mannskap eller en kaptein…
Dette er Eric fra Fødselssone seks. Jeg plukker opp temperaturfluktueringer.
Jeg har åpnet sikkerhetsventil ti til seksten
og prøvd å matche det med CO2-utvekslingen.
Men til vi får ned trykket, kan jeg ikke…
Hei.
- Alt i orden? - Men… Dere. Vi har ventet fryktelig lenge.
Mamma! Pappa!
- Å nei! - Vi er ikke…
Hjelpe meg!
Alle må få vite det. Mamma og pappa er her!
- En babygård drevet av babyer. - Rombabyer!
De er her! De har endelig kommet. Mamma og pappa er her!
- Pappa! Mamma! - Dere kom tilbake!
- Hei, rombabyer. - Hallo.
- Hei, pappa. - Hei, pappa.
- Hallo, pappa.
Kom dere tilbake på jobb. Vis mamma og pappa hvor flinke vi har vært.
Gjør dem stolte.
Jobben min er å holde rørene rene. Jeg er stolt av rørene.
Og jeg holder oksygenet fint og kjølig. Vi trenger oksygen for å puste.
Og jeg trekker i den tråden og i den.
Jeg vet ikke hva de gjør, men jeg trekker kjempehardt.
- Jeg har lagd en liten blomst til dere. - Takk.
Jeg er kaptein Poppy.
Og jeg holder stasjonen i gang for mamma og pappa.
For vi visste at dere ville komme tilbake for oss. Vi ventet.
Dere skal ikke styre dette stedet. Dette er ikke Babyverdenen.
- Ble dere forlatt da de voksne stakk av? - Vi tok over.
- Vi var veldig modige. - Akkurat.
Det er flott. Det er bra. Det er utrolig. Dere har gjort en fin jobb.
Jeg er så lei for det, Poppy. Men vi er ikke moren og faren din.
Skulle ønske vi var det. Men vi er ikke det.
De forlot oss. Hvor ble det av dem?
Jeg vet ikke, vennen min. Men jeg heter Ruby.
Og dette er doktoren. Og vi er vennene deres.
Ok, kom hit. Bare kom hit, du. Sånn, ja.
- Meg også. - Og meg.
- Jøss. - Meg også.
Og meg.
- Kaptein Poppy, når fikk du en klem sist? - Aldri.
Det går bra. Kom hit, alt skal gå fint.
Har dere aldri fått en klem? Kom igjen, alle kan få en klem.
Har jeg misforstått, doktor?
Ifølge dette dro mannskapet hjem. De forlot skipet og dere.
Jeg vet ikke hvorfor, men de lot fødselsmaskinen stå på.
Så dere vokste opp, men dere ble ikke større.
- Babystørrelse. Rombabyer. - Men er vi feil?
- Hva mener du? - Vi skal ikke være sånn.
- Har vi vokst opp feil? - Poppy. Popsicle.
Se på meg. Ingen vokser opp feil.
- Du er den du er, og det er praktfullt. - Men mamma og pappa forlot oss.
- Det går bra. Det gjorde mine også. - Hva skjedde?
- Jeg ble funnet. - Hurra!
Ja, jeg ble forlatt midt ute i rommet da jeg var en liten baby.
- Gjett hvem som tok meg imot. - Vet ikke.
Tidsherrene. Kan du også si det?
- Tidsherrene. - Akkurat.
Men poenget er at det spiller ingen rolle hvor jeg kom fra,
for jeg er helt vidunderlig, ikke sant?
- Det var ikke retorisk, Pops. - Du er det.
Vil du vite hemmeligheten min?
Det fins ingen som meg i hele universet.
Det fins ingen som meg, og det er sant for alle.
Det er ikke et problem, kaptein Pops. Det er en superkraft.
- Kom med hånda. - Ja.
- Ja! - Så du er Eric?
Og du er Tasha, og Ruben, og så er det Saltine og Boo.
- Jeg er glad i deg, Ruby. - Jeg er glad i deg også, Eric.
- Men hvordan klarer dere dere alene? - Vi har Nan-E.
Si hei, Nan-E.
God ettermiddag, barn. Og velkommen til de nye gjestene.
Nanomatrikselektroform. Nan-E. Akkurat.
Hei, Nan-E. Jeg er doktoren, og dette er Ruby.
Vi har gjester, unger.
- Nan-E! - Nesene må pusses. Aktiver nesepussing.
En, to, tre, og…
blås.
Veldig bra, unger. Og nå, unger, tilbake på jobb.
Bleiene skiftes klokken 18.00.
- Det blir spennende. - Ja.
Så det er dere. Det er Nan-E.
Og nedenunder, er det kosehunden deres?
Det er ingen hund.
- Hva er det da, Eric? - Så, så.
Busemannen.
Jøss.
- Vi liker ikke busemannen. - Nei.
Jeg mente ikke å skremme dere. Busemannen fins ikke.
Den greia var mer… En slags…
- Busemann! - Nei. Hold opp.
Nei, hold opp! Nan-E, si til dem at busemannen ikke fins.
Nan-E er redd for busemannen.
Hva gjør busemannen der nede, da, og hvorfor er den så nifs?
Skru det av, doktor.
- Hør på meg, babyer. - Unnskyld.
- Unnskyld, babyer. Rombabyer. - Alt er bra.
- Ruby. - Kom igjen.
Akkurat.
Nan-E, disse babyene gjør sitt beste, rombabyene,
men stasjonen er i trøbbel.
Trykket øker i skrog 3B, og noe bygger seg opp der nede hvor busemannen bor.
Og om det fortsetter, babyboom.
- Portal 3, 5, 7. - Ok, hva er det?
Gå til portal 3, 5, 7.
STASJONSPLANER
- Den er i denne etasjen. Hva er den? - Gå til portal 3, 5, 7.
Ja, det er bare en lagringsenhet. Hvorfor må jeg gå dit?
For guds skyld, 3, 5, 7, kom igjen!
- Hvor har du tenkt deg? - Portal 3, 5, 7.
Nå? Flott. Ok, jeg kommer.
Så, er dette det du gjør, doktor? Jeg mener, i livet? Du hjelper til?
- Er det formålet ditt? - Nei.
Jeg hjelper bare babyene. Rombabyene.
Jeg lytter til hjertene mine. To hjerter. Flertall.
Ok, to hjerter. Men hva om det tar seks uker eller ti år å hjelpe babyene?
- For moren min venter fortsatt på meg. - Tilbake på bursdagen din.
Ja, livet ditt er underlig. Du ble etterlatt som denne gjengen her.
Om ting forbinder seg, setter du dem virkelig i forbindelse.
Vet du ingenting om din biologiske mor eller far?
La de ikke igjen en lapp? Eller en papirbit?
Ingenting. Jeg ble bare etterlatt.
- Ved kirken? - I snøen.
På Ruby Road.
- Doktor. - Hva?
Det snør.
Ok, hva skjedde nå? Jeg sa snø, og vi fikk snøfnugg.
Det er som om et minne dukket opp. Fra den dagen du ble født.
Men hvordan? Skjer sånt med tidsreiser?
Jeg har vært ved tidens ende og kommet tilbake, og har aldri sett noe sånt før.
- Hva betyr det, da? - Jeg vet ikke.
- Jeg trodde fødselen min var sprø. - Å ja.
Jeg lurer på hvem hun er. Moren din. Minnet endret seg. Hun pekte på meg.
Portal 3, 5, 7, sa jeg.
Ikke bare stå der og prat, tullinger. Kom dere inn.
- Hvem er hun? - Nan-E.
Dette er kaptein Rico Trieste som mønstrer av babystasjon Beta.
Pacificodato 56.56.22. Så det er sagt, dette skjer under protest.
- Jeg fordømmer fremgangsmåten. - Maskinsjef Lucia Colasanto.
Mønstrer av 56.56.22.
Jeg vil si at det selskapet gjør, er fryktelig.
Jeg vil starte et opprop mot dette når vi kommer hjem.
Dette er kommunikasjonsoffiser Gina Scalzi som mønstrer av 56.56.22.
Så mannskapet dro hjem og etterlot babyene. Rombabyene.
Det er nedgangstider. Myndighetene stengte stasjonen for å spare penger,
men det er ulovlig å stanse fødselsmaskinen.
Men hvordan kom dere?
- Har dere en vei ut herfra? - Jeg har et skip.
- Hva heter du? Beklager, Nan-E. - Jocelyn.
Jocelyn Sancerre. Jeg var regnskapsføreren.
- Jeg vet ikke hvordan stedet fungerer. - Vent litt. Denne kan hjelpe.
Om du lar denne synkronisere, bør det rekalibrere hele greia.
Takk. Vil du bytte?
Vent litt.
Så planeten under oss nekter å stanse at babyene blir født,
- men de tar seg ikke av dem etterpå? - Det er en veldig rar planet.
- Den er ikke så rar. - Men du ble igjen.
Jeg kunne ikke forlate dem. Og jeg prøvde, men jeg er ikke ingeniør.
Maskinen gikk ut av synk. Jeg fikset den, men så løp utdannelsesprogrammet løpsk.
Jeg har vært alene og holdt øye med ungene i seks år.
Jeg forstår ikke. De er praktfulle. Hvorfor gjemmer du deg?
Jeg vil ikke se dem dø.
Og de skal ikke se meg dø.
For det er så ille. Dette er en stengt stasjon.
Det er begrenset med luft og mat.
Det siste jeg skal gjøre, er å gi dem luft fra portal 3, 5, 7.
Men så…
dukket dere opp.
Kan du ikke fly et annet sted?
- Hva mener du med "fly"? - Romstasjoner står stille.
Ingen motorer. Denne store greia kan ikke bevege seg.
Den går bare i bane, noe som er synd, for dette er et fint, lite system.
SOLSYSTEMET
Den femte planeten, Mondo Caroon, er en DuBarryDuPlessy-verden.
Bra. DuBarryDuPlessy er en stjerneomspennende organisasjon.
- Den kan ta imot mange flyktninger. - Kan vi ikke be dem om hjelp?
De henter ikke flyktninger. Det er skjebnen til alle flyktninger i universet.
Du må selv komme deg til en annens kyst.
- Og vi kan ikke røre oss. - Nå har du et skip.
Masse plass. Det heter TARDIS.
Problemet er at mellom oss og skipet er busemannen.
- Hva er den greia? - Vet du det ikke?
Den sto ikke på passasjerlisten. Jeg har aldri sett noe sånt før.
Ikke jeg heller. Men den minner meg om noe. Hva er det?
Og hva er huden lagd av, og hvorfor ble jeg så redd?
Den er skremmende.
Jeg har møtt en million stygge insekter. Jeg er et.
Jeg flyktet fra den, og jeg lurer på hvorfor.
Ok. Dette stedet er helt sinnssykt, men det gir mening.
For du har babyene, du har en barnepike, og du har busemannen.
Du har bokstavelig talt et monster der.
Det er et eventyr som har blitt virkelig.
Og alle eventyr har en helt.
- Det er Eric! Er det Eric? - Kom deg ut derfra, Eric.
Eric, forlat dette området.
- Fungerer det sånn? - Barnepikefilter.
- Kom deg ut derfra nå, Eric! - Eric må gå ut med en gang.
Nei, Nan-E. Jeg er modig.
For himmelens skyld, Eric, løp!
Eric, påkaller guden. Akselerer fotbevegelsen.
Men jeg gjør som Ruby sa.
Hva?
Jeg er glad i Ruby. Hun sa at busemannen ikke fins.
Jeg skal finne den slemme hunden og kjefte på ham.
Men jeg er så redd.
Å, herregud! Det er min feil.
Jeg kommer, Eric!
Nei.
- Nan-E, hvor er busemannen? - Fire hundre meter nordøst.
Men det er ingen tegn til Eric.
Jeg finner ham ikke. Disse systemene er noe ordentlig…
- …avføring. - Snakk pent, Nan-E.
Ok, doktor, om vi lager masse bråk,
da vil busemannen komme etter oss og la Eric være, hva?
- Ja. - Ok, greit. Ja.
- Busemann! Kom og ta oss! - Busemann!
- Busemann!
- Den beveger seg. Den har hørt dere. - Ok. God plan, men hva nå?
Jeg tror at om jeg var veldig liten og visste at busemannen kom…
Da ville jeg trenge å skifte bleie.
For jeg kan merke en rombaby!
Eric!
- Der er du. - Jeg ble redd.
- Det går bra. - Jeg vet det.
Ikke vest, jeg mente øst!
Kom igjen! Det går bra.
Så, så. Det går bra.
Alt i orden.
Det går bra.
Alt i orden.
Ikke rør dem, din…
…avføringspose.
Løp!
Det er en blindvei.
- Så, så. - Det går bra.
Babyene kommer!
Rombabyene!
Babyer med flammekaster?
Dere var fantastiske, babyer! Dere var så flinke!
Dere må komme dere vekk, rombabyer. Kom dere ut herfra.
- Ok, vi må få deg ned i den. - Vi setter deg der. De er så fine.
Nan-E, si hva de skal gjøre.
Barna må komme opp på det øvre nivået, ellers får de ikke noen skjellsordsmiddag.
Ha det!
Bli med dem.
Jeg må bli her. Ikke bare for TARDIS, men jeg må finne ut hva den greia er.
Om du sier at jeg skal la deg være igjen alene, så…
Å, doktor. Kom igjen, da.
Hvordan startet dette, Jocelyn?
For seks år siden merket jeg at det ristet i rørene.
Så begynte ulingen. Innen jeg fikk kameraene til å virke, var den der.
Busemannen. Jeg vet ikke hvordan den kan finnes.
Og det var for seks år siden? Samtidig som babyene ble født.
Den etterlater…
en slags fert.
- Det er et godt ord. Fert. - Hva i … er det?
- Jocelyn, skru av filteret. - Hva er de greiene?
Om jeg kan få dette til maskinen, kan den analysere det.
Maskinen har en luke i kjelleren.
Følg korridoren. Venstre, rett frem, så venstre.
Inn i løvens hule. Disse greiene er glatte, Rubes. Vær forsiktig.
Å, herregud. Dette er vemmelig! Ikke kall meg Rubes!
Er vi nesten fremme, Joss?
Dette klisset stenger av hele stedet.
Men ikke tenk på det, vi er rett under partenogenesemaskinen.
La oss finne ut av dette.
PRØVEANALYSE
Ifølge maskinen…
Hva?
Det har vært rett foran oss. Vi har sagt det hele tiden.
Alt er én maskin.
En over og en under. Den der oppe dyrket frem babyene.
- Den her… - Dyrket frem busemannen.
- Ja! - Jeg sa jo det.
For seks år siden… Maskinen er babyenes og busemannens mor og far.
Og hvorfor? Utdannelsesprogrammet løp løpsk.
- Du sa… - Det er som et eventyr.
- Programmet fortalte et eventyr. - Det oppfant busemannen.
- For babyene. - For rombabyene.
Maskinen er bokstavelig. Som en datamaskin.
Den sa at babyer trenger diktning.
- Historier og monstre. - Ja.
Derfor er jeg så redd. Det er med vilje. Det er infralyd.
Busemannen brøler på 17 hertz. Akkurat det nivået som vil gjøre deg redd.
Den er nifs fordi den skal være det. Maskinen gjorde den høy, stor og bråkete.
Og lagde den av…
- Hva? - Å, Ruby.
- Hva? - Å nei.
Si hva det er.
- Jeg kan ikke. - Doktor.
Jeg har reist frem og tilbake i hele universet.
Og jeg har sett mye, men ikke noe så ille som dette.
- Hva er en busemann lagd av? - Jeg vet ikke.
Maskinen er bokstavelig. Og den er en busemann.
- Så? - Vennen min.
Rombabyer. Vi så det. Nesepussingen.
Maskinen var bokstavelig. Så den lagde busemannen av buser.
- Hva? - Alt dette er buser.
- Nei. - Jo.
Ikke rart huden falt av. Det skjer jo med alle, hva?
- Nei. - Det er snørr.
- Det er det ikke. - Den er et levende nys.
- Men det er… - Ja.
Å, herregud!
Dette er det verste som kunne skjedd noen.
- Ikke le! - Unnskyld. Er ikke universet sinnssykt?
- Jo, det lagde et monster av snørr! - Ruby Sunday, mandag, tirsdag.
Det er så morsomt.
- Busemann. - Løp!
- Jeg løper!
Kom an!
Nei!
- Ta det med ro, det er meg. Ta til høyre. - Løp!
Det er innretningen din. Den er kalibrert.
Fantastisk. Jeg har endelig kontroll. Stol på meg. Ta til høyre.
- Det er ikke veien til heisen! - Fortsett.
- Kom an! - Jeg kommer.
Den tar dere igjen!
- Jeg kommer. - Løp!
Takk for at du brukte oss som agn! Spør neste gang!
Vent til vi forteller deg hva den er lagd av.
Si det senere, når jeg er kvitt den.
FORSIKTIG
Jeg skal beskytte ungene og sende den ut i rommet.
En luftsluse.
FORSIKTIG
Den er et av barna, Jocelyn! Hun har den soniske skrutrekkeren.
Jocelyn!
Oksygenfeltet er på 10 %.
Ok, vi har ikke tid. Stans Jocelyn, ok?
- Vent… - Venstre, andre til høyre.
- Så til venstre, der er heisen. - Hva med deg?
- Venstre, andre til høyre, venstre. - Ok.
Oksygenfeltet er på 9 %.
- Du skader ham! - Hold opp, Nan-E!
Oksygenfeltet er på 8 %.
Jeg er den siste av tidsherrene.
- Hvordan forsetter du? - For dager som dette.
Jeg er den eneste som meg i hele universet.
Det fins ingen andre som meg, og det er sant for alle.
Den eneste av sitt slag.
Oksygenfeltet er på 7 %.
Oksygenfeltet er på 6 %.
- Oksygenfeltet er på 5 %. - Nei, doktor!
Oksygenfeltet er på 4 %.
Oksygenfeltet er på 3 %.
Trykk på knappen.
Oksygenfeltet er på 2 %.
Utlufting reversert.
- Nei! - Det er det du gjør. Du redder alle.
Oksygenfeltet er på 1 %.
Du redder alle. Det går bra. Kom her.
Gi akt! Kaptein Poppy.
Hele mannskapet. Særlig du, Eric. Og Ruby. Jocelyn Sancerre.
- Nan-E var veldig uskikkelig. - Ja, og jeg er lei for det.
Alle sammen.
Jeg var bare alene så veldig lenge.
- Vi er fortsatt glad i deg. - Ja.
- Hurra! - Men…
Yndlingsmonsteret deres har det bra.
- Se. - Se der.
Hurra.
Men hør etter, babyer, rombabyer, deres verden er her borte.
Mondo Caroon-verdenen. Men dere kan ikke komme dit.
Dere har ikke motorer.
Men det viser seg at det økte trykket i skrog 3B er fra dere.
For systemet sviktet, og der lagret det alle bleiene deres.
Ikke rart det stinker der nede. I seks år, en diger haug med dri…
- Barnepikefilter! - Dribling!
Ørten tonn med metan, babyer. Rombabyer.
Men jeg skal slippe det løs!
Sett kursen mot deres nye hjem. Babyverdenen.
- Kom hit. Er du fornøyd nå, Eric? - Veldig fornøyd. Jeg er glad i deg, Ruby.
Jøss.
- Så det var en vanlig dag for deg? - Nei! Den var helt spesielt sprø.
Og du, Ruby Sunday…
får denne. Din egen TARDIS-nøkkel.
Hvorfor det?
Hele universet er tilgjengelig for meg.
Og jeg er helt alene.
Jeg vil gjerne ha deg med meg.
- For å gjøre hva? Bare å reise? - Ikke noen jobb. Ingen sjef.
- Bare moro. - Vi døde nesten.
- Ja, men vi levde så mye også. - Ja. Det gjorde vi.
Ja, det gjorde vi.
Ja.
- Ja? - Ja.
- Å, herregud. Ja! - Ja!
- Ruby Sunday sa ja! - Kom inn. Bli med meg.
Kom igjen.
Greit, kompis. La meg fortelle deg hvor vi skal dra.
- Bortsett fra… - Vilkår og betingelser.
Det er én ting jeg aldri kan gjøre, Ruby.
Og det er å ta deg med til den kirken i Ruby Road den julen.
Aldri noensinne.
Men du har en tidsmaskin.
Om du endrer én ting, et eneste snøfnugg, kan det endre historien til moren din.
Da vil du aldri møte meg. Ikke noe av dette vil skje.
Og da vil vi falle ned i det dypeste, mørkeste paradokset. Stol på meg.
Jeg tror snøen var en advarsel.
Jeg kan ikke. Og jeg vil ikke.
Det er synd. For jeg er uenig.
Og om jeg får snakke ferdig,
skal vi dra og treffe moren min på julaften.
Akkurat nå. Kom.
Og Ruby ringte. Hun sa: "Jeg er glad i deg", og la på.
Jeg har ikke hørt fra henne igjen. Hva slags jul er dette?
Alt startet med den fyren. Han kalte seg doktoren.
Vent litt. Hva er den lyden?
Hva i huleste?
Hei, mamma.
Hva driver du med? Hva er det? Hva har den gjort med kjøkkenet?
Kom og si hallo.
Ja, jeg kommer. Be moren din om ikke å dra til meg.
DNA-SKANNING
Ja, folkene fra min verden
brukte titler som biskopen, pedanten, sagi-shien.
Navnet mitt var…
NESTE GANG
Abbey Road Studios!
Alt har blitt grått. Er musikken borte, betyr det at alt endrer seg.
Lekemakeren sa: "Legionene mine kommer." Jeg kan ikke slåss mot dette.
Oversatt av: S. Marum