Nuo ko čia pradėjus?
Na, esmė tokia,
kad esu toks, koks esu, dėl savo gimtinės –
Eternijos – neapsakomo grožio planetos.
Tai, kas egzistuoja tik legendose ir pasakose,
Eternijoje egzistuoja iš tikrųjų.
Grifai, drakonai, kalbantys tigrai,
užburti miškai, svilinančios dykumos, salos danguje – viskas, kas šauna į galvą.
Prisiekiu – aš neapsinešęs.
Dar yra Kaukolės pilis.
Kartą tėvas sakė, kad Eternija yra kosmoso širdis.
O Kaukolės pilis – tos širdies širdis.
Taip išeina, kad tos širdies širdies
širdis yra Kaukolės pilyje slypinti galia.
Kalbama, kad ji gali paversti žmogų dievu.
Siekiant tą galią apsaugoti, ji buvo susieta su daiktu –
senoviniu kardu, kurį vadina Galios kardu.
Žinau, žinau. Geriau nesugalvojo.
Anot legendos, kai Eternijai to prireiks,
pasirodys didvyris, iškels kardą
ir, na, žinot…
Kietai juo pašvytuos.
Iki tos dienos jis bus pilyje,
saugomas budrios burtininkės.
Ji išmintinga, ilgaamžė
ir, jei atvirai, truputį šiurpoka. Bet faina.
Šimtus metų Kaukolės pilį saugojo mano protėviai.
Aš kilęs iš išties įspūdingos didvyrių linijos.
Jie buvo kilnūs, stiprūs, bebaimiai.
Mama, nenoriu kautis.
Visi už mane didesni ir stipresni.
Be to, mano prasta koordinacija.
– Nesąmonė. Kas taip sakė? – Krindžeris.
Tai tiesa. Jis mažiausias ir silpniausias.
Stebuklas, kad dar ko nors nesusilaužė ar nenumirė.
Kas tuomet dera princui, jei ne kovos treniruotės?
Nežinau. Galėčiau tiesiog pažaisti su Krindžeriu.
Gali eit. Susirasiu siūlų kamuolį ir būsiu patenkintas.
Visai nepadedi.
Tikrai būtina?
Eik. Tučtuojau.
Dėmesio, būsimi Eternoso geriausieji!
Nevykėliams statulos nestatomos,
bailių vardais gatvės nevadinamos,
už pastangas paradai nerengiami.
Ši žemė, tie rūmai ir visas jūsų gyvenimas
egzistuoja tik kovas laimėjusių dėka.
Esu karaliaus karinis patarėjas, taigi laimėjau daug kovų.
Tik todėl čia ir esam.
Išgelbėjau jūsų mamų ir tėčių subines,
jūsų kaimynų subines, kaimynų mamų ir tėčių subines.
Labai daug subinių. Esmė ta, kad dėl jūsų koviausi,
taigi dabar kausitės dėl manęs, pasitelkę aštrius refleksus,
taiklią akį ir didžiulius raumenis.
Ir šitą.
Kas pasakys, kas čia?
Lazda.
Ačiū už tai, kas akivaizdu.
Dar kas nors?
Tila.
Rankos.
Šaunuolė.
Čia – jūsų rankos. Jų pratęsimas.
Susiraskit porą ir pasiimkit ginklą.
Noriu, kad liktų mėlynės,
kraujuotų nosys ir kristų dantys!
Pradedam! Stovėk tvirtai!
– Diana, gal nori… – Ką tik dukart mirei!
– Adamai. – Nenuleisk akių!
Kai smogi į veidą, turi žiūrėt į akis.
Atremk, antraip duosiu dar stipriau.
Gal pasikalbėkim apie tai?
Adamai. Daryk, kaip išeina.
Gerai. Tila.
Kokia tu draugė?
Tokia, kuri tave sumuš.
Dankanai.
Kaip sekasi mūsų naujokams?
Uoli grupelė, didenybe.
Visi?
Čia ne šokiai, Adamai.
– Nagi. – Trenk man!
Jis elgiasi kaip kvailys.
Pažadėjau, kad padarysiu iš jo vyrą. Taip ir bus.
Tačiau kokį vyrą?
– Adamai! – Trenk man!
Na, jis ją nuginklavo.
Ne taip viskas veikia, bičiuli.
Laimėjau!
Nekvailiok, Adamai.
Berniuk.
Atremk mane. Šiuo.
Pakelk.
O dabar…
ginkis.
Tėti!
Šiame pasaulyje nėra vietos silpniems.
Taip, tėti.
Pakartok.
Šiame pasaulyje nėra vietos silpniems.
Adamai. Stokis.
Stokis.
Suklupęs
turi atsistoti aukštai pakelta galva.
Pasitempk.
Jis atsisuks į tave pasižiūrėti.
Turi parodyti, kad gebi atlaikyti smūgį.
Atsisukęs jis pamatys ne išsigandusį berniuką,
o vyrą.
Ką jis pamatys?
– Vyrą. – Puiku. Žiūrėk.
Tuoj atsisuks.
Pasivaikščiok.
Pasirodymas baigėsi. Grįžkit prie darbo.
– Adamai. – Ką čia veiki?
Pasekiau tave.
Norėjau pabūti vienas, tad…
Nebūk niurzga.
Man tu nepasirodei silpnas.
Per treniruotę.
Užtat tėtis taip galvoja.
Ar ten burtininkė?
Į ką ji žiūri?
Karaliau Randorai, mus puola.
Viską suvaldysiu, Jūsų Didenybe.
Karališkoji gvardija tam pasiruošusi.
Pažadu,
kad jums ir jūsų šeimai nieko nenutiks.
Palydėsiu jus į pilį. Sargyba!
Viskas gerai.
Neatsilik.
Tila, einam!
Tėti,
man baisu.
Kas tave išmokė šio žodžio? Tikrai ne aš.
Viskas bus gerai, mieloji.
Tol, kol esu čia, tau nereikia bijoti.
Einam.
Bėkit!
Jų labai daug.
Didelė armija reiškia viena –
daugiau taikinių.
Bėgam.
Paskui mane!
Eisim čia.
Pabūkit.
Silpni rūmų berniukai.
Jūsų Didenybe, bėkit.
Nagi. Aš juo pasirūpinsiu.
Kažkam niežti nagus.
Tiek ir užteks.
Kaip drįsti įsibraut į mano miestą?! Nežinai, kas aš toks?
Tai gal pasakysi?
Aš Dankanas! Karališkosios gvardijos vadas!
Prakeiktas karaliaus karinis patarėjas.
Ir šiandien…
tu susimovei.
Tėti. Tėti.
Stokis. Nagi. Prašau.
Tila.
Man nepavyko.
Greičiau.
Įsikibk.
Šiandien Randoro viešpatystė baigsis.
Įtikėjai, kad esi galingas. Praradai baimę tam, kas tyko šešėliuose.
Tai buvau aš.
Aš tykojau.
Tolimiausiuose ir tamsiausiuose visatos kampeliuose
tykojau aš.
Tačiau dabar išėjau į šviesą,
kad galėčiau tave nuversti.
Bėkit ir neatsigręžkit.
Nebijok, Adamai. Apsaugosiu tave.
Būk stiprus, sūnau. Aš juos užlaikysiu.
– Tėti… – Bėkit.
Tėti!
Ir ką tu man padarysi?
Tik nukirsiu tau galvą.
Kad ir koks bus mano likimas, Eternosas niekada tau nepriklausys.
Tavo rūmai tėra plytos ir stiklas.
Tavo karūna – kostiumas.
Noriu galios, kuri slypi viduje.
Nevidonija.
Nevidonija!
Puikiai pasakyta, valdove Skeletorai. Poetiška.
Išveskit jį. Jis – nebe karalius.
Išaušus naujai dienai
Eternija stebės mano iškilimą.
– Viskas. Baigiau. – Žinoma, valdove.
– Pakelta ranka reiškia pabaigą. – Taip.
Tai kulminacija!
Kitam kartui žinosim.
Jie ateina!
Kaukolės pilis kris.
Ne. Ji atlaikys.
Berniuk, atnešk man kardą.
Paskubėk.
Turi nugabenti jį į saugią vietą. Toli nuo čia.
Tebūnie tai vieta, kur jo niekada neras –
mano namai.
Adamai, pasisaugok
ir nepamiršk, iš kur esi kilęs.
Tas kardas – mano.
Būk geras berniukas ir atnešk.
Nedrįsk artintis!
Mama!
Dar ir kaip išdrįsiu.
Nepamesk kardo. Jis – vienintelis tavo kelias namo.
Tu esi Eternijos viltis.
Keliauk!
Nagi!
Ne!
Štai kaip atsidūriau
Oklahoma Sityje.
O tavo šeima iš čia, Džule?
Sakei „Skeletoras“?
Tikrai taip.
Aha.
Aišku… Turiu atsiliepti.
Jis neskambėjo.
Tiesiog pasiimsiu ir išeisiu.
Džule, atsiprašau.
Žinau, kad skamba beprotiškai. Tu dėl kardo?
TIesą sakant, kardas tėra indas galiai paslėpti.
Štai kad ir šis puodelis.
Dabar jame slypi Kaukolės pilies galia, bet tik metaforiškai,
nes iš tiesų ji karde, kurį tą vakarą pamečiau.
Tikrai tuo nesididžiuoju. Taip jau nutiko.
Bet aš jį surasiu.
O kai surasiu, jis parodys man kelią namo.
Tu mane palieki?
Ne! Jie vienas kitam skirti!
Aišku.
Prašau, nedaryk to. Tu juk nerimtai.
Sveikas.
Kas gero?
Anksti grįžai.
Nenoriu apie tai kalbėt.
Biče.
Pasakei jai? Viską?
Apie burtininkę, kalbantį tigrą,
net apie karaliaus nusivylimą tavo vyriškumu?
Šitą dalį reikėjo nutylėt.
Kai panai iš interneto pasakai, kad esi iš kitos planetos
ir įstrigai čia ieškodamas kardo, kuris sugrąžins tave namo,
atrodai truputį beprotis.
Tie raumeningų bičų piešiniai, tavo istorijos…
Jie raumeningi ir realybėj.
Jei mergina paklausia, iš kur esu, tai ką man sakyt?
Kad tavo tėvai žuvo per traumuojantį įvykį.
Beje, užjaučiu.
Ir kad tavo smegenys viską blokuoja prifantazuodamos.
Argi ne taip sakė psichologė?
Siūlai pamiršt, kas esu?
Pamiršt savo gyvenimo tikslą?
Gal tavo gyvenimo tikslas – nebūt keistuoliu?
Nepagalvojai?
Kodėl negali tiesiog dirbt, mokėt už nuomą, laukt savaitgalių
ir skaičiuot dienas iki kitų atostogų…
kaip visi kiti?
TARANUOTOJAS
Liepiau nupiešti mėgstamiausią istorinę asmenybę.
Taranuotojas toks ir yra.
ETERNIJA
Ne.
Nea.
Diena bus puiki.
Girdžiu tave – emociškai.
Jaučiu tave – abipusiu sutikimu.
Matau tave – tokį, koks esi.
Galit tai sau priminti pakartodami mūsų mėgstamiausią mantrą.
Atsistokim ir pasakykim balsu.
Atsistokim.
Tik nuo manęs priklauso ar būsiu geriausia savo versija.
ADAMAS GLENAS ĮVARDŽIAI: JIS
Tai jo tiesa, bet ne mano.
Turim suprasti, apie kieno tiesą kalbam.
GAL MATĖTE ŠĮ KARDĄ?
Manau, šioje situacijoje daug kalbama apie tiesą,
bet būtų konstruktyviau,
jei ir kito tiesa būtų išklausoma.
Ką?
Tu mano vietoje.
Ką?
Užėmei mano vietą.
Atsiprašau.
Gal turit kokį patarimą naujokui?
Gal pažertumėt išminties?
Gerai, vaiki. Svarbu tai, kas viduje, o ne išorėje.
Išorė tėra fasadas. Jei savim pasitikėsi,
pasieksi viską.
Šaunu.
Tikrai šaunu.
Galėtumėt dar kartą paaiškint?
Ne. Tai viskas, ką gausi.
Gero kelio, vaiki.
GAL MATĖTE ŠĮ KARDĄ?
Din dilin!
– Labas. – Sveika.
Gal turi laiko šnektelėti mano kabinete?
Tiesą sakant, aš labai užsiėmęs.
Matau. Bet aš ne prašiau, o liepiau. Tad…
Supratau.
Lengva susimaišyt. Klaidinantis tonas.
Čia klausimas ar ne? Ne.
Tai pasimatysim po 10 minučių?
Gerai, Siuze.
Adamai! Ar pagalvoji apie ateitį šioje kompanijoje?
O turėčiau?
Pabandysiu iš kitos pusės.
Tu išmanai savo darbą.
Esi draugiškas, atviras, dėmesingas.
Žmonės tavęs klausosi. Tu jiems patinki.
Tačiau
atrodai išsiblaškęs.
Niekad nesikabinėju prie kitų pomėgių,
tad jei tau patinka moksliukiški dalykai ir kardai – valio.
Bet prastai atlikčiau savo darbą, jei tavęs nepabarčiau.
„Nepabartum?“
Na, nepapeikčiau.
Aš juk griežta viršininkė. Negaliu būt tavo draugeška.
O dabar rimtai.
Tavo hobis kenkia tavo darbui.
RADAU TAVO KARDĄ.
Nekreipkim dėmesio, gerai?
Tas potraukis kardams
netinka Žmogiškųjų išteklių darbuotojui.
Tiesą sakant, jei nesusiimsi, turėsiu tave atleisti.
Tai čia ultimatumas?
Taip. Puiku. Supranti.
Konfliktai nėra mano stiprioji pusė.
Jei toliau darbo metu guglinsi apie ginklus – atleisim.
Tu gąsdini kolegas. Ypač Derelą.
Nekenčiu Derelo.
Tu nesupranti.
Be to kardo esu niekas.
Gerai. Tiesos akimirka.
Vis tik gyvensi realybėje,
ar švaistysi gyvenimą neaiškioms fantazijoms,
neturėdamas nė vieno tikslo ar valios nepaimti telefono?
Matau tavo ranką.
– Aš tik trumpam. – Neimk.
– Paskaitysiu žinutę. – Neimk.
– Aš… Paimsiu. – Ne…
Visgi paėmei.
RADAU TAVO KARDĄ. ATIDUOSIU UŽ 300 DOLERIŲ
– Adamai. – Oho.
– Palauk. – Turiu eiti.
Negali tiesiog…
Jei išeisi, galėsi pabučiuot darbo vietai į sėdynę!
Abipusiu sutikimu.
Aš jau čia.
Susitikim viduj.
Kaip žinosiu, kad tai…
Žinosi.
Tai tu?
Manau, kad aš.
Kietai.
– Aha. – Aha.
Turi mano kardą?
Tai kad ne.
Neturi?
Ne.
Dieve.
Vadinasi, tai ne tu.
– Atleisk. – Aha.
– Turi mano kardą? – Ką?
Tiek to.
Turi mano kardą?
Tu ieškai manęs.
Kas per velnias?
Rimtai visų iš eilės klausinėji, ar turi kardą?
Visi panašūs į tokius, kurie galėtų turėt.
Namie turiu burtininko skeptrą.
Atsikabink.
Toliau jau tu pats.
Ką?
Ką man dabar daryt?
Tavo bėdos.
Manęs čia nebuvo.
Situacija kontroliuojama!
Ei, taip negalima.
Nesijaudinkit. Šis kardas – mano.
Gerai…
O, ne.
Pone, nulipkit nuo Torako.
Čia jis ant manęs.
Ištraukiau. Neištraukiau.
Pone, prašau nepriekabiauti prie skulptūros.
Čia jis priekabiauja.
Šis kardas neparduodamas.
Aš ir nepirksiu, o pasiimsiu.
Po akimirkos išnyksiu
apimtas galingo šviesos blyksnio.
Ar kažkaip taip.
Jėga.
Kaukolės pilies pavedimu,
noriu grįžt namo!
Nagi, parvesk mane namo.
Turi merginą?
Kas per velnias?!
Nekenčiu, kai mane prajuokini. Nekenčiu, kai pravirkdai.
Nekenčiu, kai tavęs nėra šalia ir kai neskambini.
– Ar čia?.. – Galios kardas?
Taip. Gerai…
Suveik.
Daryk ką nors.
TĖTIS
Nuostabu.
Kietas kardas, Maklaudai.
Aha. Šaunus kardas, muškieti…
Karaliau Artū…
Tu gal koks Maklaudas?
Kas per velnias? Tikri idiotai.
Palauk.
Kas vyksta?
Ne…
Gerai.
Adamai?
Čia tikrai tu?
Ką?..
Neatpažįsti?
Tu vis dar tikras niurzga.
Tila?
Pasiruošęs keliaut namo?
Ko jis iš manęs nori?
Jis nori ne tavęs, o kardo.
Kardas pasiuntė signalą. Kodėl tik dabar jį iškėlei?
Buvau pametęs.
– Pametęs? – Aha.
Praėjo 15 metų.
Gerai. Sulig trim.
– Nenoriu bėgti. Negaliu. – Vienas. Du.
– Trys. Varom. – Nesugebėsiu.
Lėčiau. Lėčiau.
– Šokam! – Ką? Ne!
Dieve šventas. Gerai.
– Kas tau yra? – Eina sau.
Kur mes bėgam?
Į mano erdvėlaivį. Jis ten.
Kur?
Taigi.
Kietai.
Erdvėlaivi, įleisk.
Atidaromos liuko durys.
Sakiau, kad tai tikra!
Ne konkrečiai jums,
bet jūs simbolizuojat visus,
kurie manimi netikėjo.
Greičiau.
Erdvėlaivi, dingstam iš čia. Dabar.
Dingstam iš čia. Dabar.
Įsikibk. Bus keista.
– Gerai. – Erdvėlaivi, kirsk erdvę.
Kertu erdvę ir keliu keistus jausmus.
Negaliu patikėt, kad čia tu.
Taigi.
Čia aš.
Kokia tu didelė.
Vyresnė.
Čia iš gerosios pusės. Tu užaugai.
O tu nė kiek nepasikeitei.
Na…
Situacija labai prasta.
Nuo tada, kai išvykai, viskas pasikeitė.
O mano tėvai?..
Skeletoras juos išsivedė
ir daugiau jų nematėm.
Būsime Eternijoje po dešimties,
devynių, aštuonių, septynių, šešių…
Negaliu patikėt, kad aš namie.
Per daug nesitikėk.
…dviejų, vienos.
Nieko nebeliko.
Skeletorui Eternosas nerūpėjo.
Jis tiesiog nenorėjo atiduot sostinės kitiems.
Kodėl jis taip pasielgė?
Nes jis blogas.
Netikiu, kad tik dėl to.
Pas jį vietoj veido – kaukolė.
Turim nešdintis. Čia nesaugu.
Ko žiūri?
Atleiskit, pone. Tik tikrinau, ar pabudot.
Atnešk skeptrą, parše.
Taip, pone.
Tik atsargiai. Jei pamesi, sumalsiu tave į dešrą
kaip tavo motiną.
Valdove Skeletorai,
pabaisa sugrįžo.
O, piktasis, niekšingasis Skeletorai,
sadistiškasis blogio valdove…
Užsičiaupk. Klaupkis.
Žemiau.
Turi kardą?
Aš jį radau, tačiau jį paėmė toji moteris Tila.
Prašau, liaukitės. Man labai skauda.
Tila?
Karaliaus karinio patarėjo dukra.
Žvalgyba pranešė šįryt pastebėjusi jos erdvėlaivį virš Eternoso.
Vadinasi, kardas čia.
Reikia ją pasekti.
Tuo jau pasirūpinta, valdove.
Kodėl tu dar čia?
Atnešk man kardą, gauruotas pusgalvi!
Nejau nesu galingas, Nevidonija?
Jūs pats galingiausias, valdove.
Nejau neįrodžiau Eternijos žmonėms,
kad esu teisingas ir gerbtinas valdovas?
Nužudėte tūkstančius, kad tai įrodytumėt.
Tačiau kokia prasmė?
Valdove, galiu tarti žodį?
Jūs jau ir taip laimėjot.
Turit milžinišką jums pavaldžią armiją.
Turit Chaoso skeptrą, kaulų sostą,
mane.
Ar tikrai reik kažko daugiau?
Nesupranti, kad viskas gali būti atimta?
Mano skeptras, tu – viskas.
Kas būsiu tada?
– Valdove, jūs… – Būsiu niekas!
Kol tas kardas bus kito rankose,
mano turima galia bus laikina.
Man neužtenka laikinumo.
Aš – ne šiaip karalius.
Aš – šėtonas,
trokštantis tapti dievu.
– Kur skrendam? – Pas karališkąją gvardiją.
Tai, kas iš jos liko.
Karališkoji gvardija čia? Slapstotės?
Skeletoras mūsų čia neieškotų.
Turėdami kardą galėsime jį įveikti.
Laikyk jį prie savęs ir pasistenk neatkreipti dėmesio.
Tai štai kaip rengiasi žemiečiai?
Tiesą sakant, ne visai.
Nespoksok.
Matau kardą.
Leisk kalbėti man.
Jiems gali nepatikti, kad…
Kur buvai? Turėjai patruliuoti.
Visur pilna Skeletoro pakalikų.
Radau Galios kardą.
Ką?
Jis ten. Jį laikantis vyras yra karaliaus Randoro sūnus.
Prarastasis Eternoso princas.
Sveiki, pone.
Džiaugiuosi čia būdamas.
Šitas tikrai ne karaliaus sūnus.
Tai tiesa. Jis gali įrodyti.
Galiu.
Taip…
Vaikystėje su tėčiu stebėdavom, kaip vadovaujat karinėms pratyboms.
Ką?.. Žemės drebėjimas?
Kas čia per šmikis?
Taranuotojas?
Kaip mane pavadinai?
Taranuotoju.
Na, nes… Nes atrodai kaip…
Kaip kas?
Kaip žmogus, kuris taranuoja.
Apsišaukėlis. Tu mūsų nepažįsti.
Ne, ne. Pažįstu.
Visą gyvenimą pasakojau apie jus aplinkiniams.
Vaikystėje jus piešdavau, kad nepamirščiau.
– Nejaugi? – Taip.
Tuomet kas aš?
Tu Tvoklius.
Žinau, kad tikras vardas ne toks,
bet tu tvatiji žmones…
Nieko aš netvatiju.
Kartą mačiau, kaip tvatijai gobliną.
Adamai!
Ir čia Eternijos gelbėtojas?
Suprantu. Aš irgi tikėjausi ne to.
Bet čia tikrai Adamas.
Susekiau Galios kardą…
– Parodyk. – …o kardas atvedė…
– Nesirangyk! – Ką darai?
– …iki jo. – Duok.
Tila.
Ačiū.
Maniau, eisis sklandžiau.
Norim pasitarti.
– Gerai. Pasitarkim. – Adamai.
Tu Dina, ar ne?
– Diana. – Diana.
Diana. Tiksliai.
Mes kartu mokėmės.
Esi ne kartą uždariusi mane spintelėje.
Skaudėjo?
Na…
Diana, regis, netyčia užrakinai!
Tvoklius?
Nes jis turi milžinišką…
– Man buvo dešimt. – Turim ištrūkti.
Čia smirda šlapimu.
– Nuo jo. – Atsiknisk.
Aha. Nusipelniau.
Čia ketvirtos klasės mūšio robotas?
Ką? Ne. Čia aptarnaujantis personalas. Tarnaitė.
Žavu.
Ketvirtos klasės robotai – nuožmiausi superkariai.
Vienas prilygsta 15-ai karių.
Dvidešimčiai.
Kietai.
Tikrai panašu į Galios kardą.
Mažesnis, nei maniau.
Čia dėl to, kad mano ranka didelė.
Didelė tavo kita ranka.
Šita irgi nemaža.
Todėl Galios kardas ir atrodo mažiukas.
Vade.
Kalbėk.
Prasti reikalai.
Jie atvyko kardo.
Turim nešdintis.
Panele, jūs – ne grindų valytoja.
Galėtumėt prisijungt prie mūsų.
Kaip tarnaitė?
Kaip karė.
Baik bičiuliautis su buitiniais prietaisais.
Prisijungsiu,
jei pažadat, kad nereiks gaminti,
skalbti
ir rūpintis jūsų kūno skysčiais.
Aišku?
Sustok.
Palauk.
Padėk pakelti. Negaliu jo palikti.
– Girtuoklio? – Tėti.
Pabusk.
Kodėl pavadinai jį tėčiu?
Nes jis – mano tėtis.
Tėti, kelkis.
Tyliau. Netrukdykit miegoti.
– Dankanas? – Tai padėsi ar ne?
Žinoma.
Gerai.
Dieve, koks sunkus.
Puiki mintis. Jam reik atgaut skysčius.
Kas jis toks? Mudu pažįstami?
Na, taip.
Treniravot mane, kai buvau vaikas.
Kovos su kardais, artimas kontaktas.
Keikdavot mane, spardydavot gulintį,
demoralizavot, privertėt savim nepasitikėt.
Adamas. Aš Adamas.
Nevalysiu.
Niekas ir neprašė!
Pala. Žinau, kas tu toks.
Tu Randoro sūnus.
Taip. Čia aš.
Mielasis Adamas.
Taip! Kaip šaunu, kad prisimenat.
Džiūsna, lepšis. Silpnas.
Nepasakyčiau, kad buvau lepšis.
Viskas. Išeinam. Stokis.
– Ką? Ne. – Einam.
Man gerai ir čia. Jūs eikit.
Liksiu su savo vėmalais.
Teks jį nešti.
Aišku. Ačiū, kad pakvietėt prisijungti prie šio šaunaus nuotykio.
Ei!
Galiu eiti pats! Sakau, galiu eiti pats!
Čia!
Kardas čia. Suraskit jį!
Privalai nugabent kardą kuo toliau nuo jo. Bėk!
Paskubėkim.
Kas čia vyksta?
Ei, robošikne!
Sakiau, kad galiu eiti pats!
Geriau pasilenk.
O tu geriau eik ši…
Roboto, gal bent trumpam įsijungtum mūšio režimą?
Juokauji?
Ji – aptarnaujantis personalas. Dankanas seniai ją perprogramavo.
Tikrai taip. Ji vos neištaškė man galvos!
Kaltas gedimas.
Kurgi ne.
Bėgam.
Kas čia vyksta?!
Baikit į mane šaudyt!
Labai ačiū!
Paskui mane!
Ji nušoko?
Nesitikėjau.
Aš irgi.
– Panešt Alkodankaną? – Kaip pavadinai?!
Dankanai, susidorosi?
Dar ir kaip.
Kaip jis dar gyvas?
– Tėti. – Viskas gerai.
Einam.
Gerai.
Išlįskit, bailiai!
Žandikaulis.
Kas?
– Jis iš mano piešinių. – Žandikaulis?
– Nesvarbu. – O, ne.
Tėti.
Bet kas, tik ne jis. Mes užspeisti.
Nėra, kur bėgti!
Galėčiau su juo pasikalbėt. Užmegzt dialogą.
– Išprotėjai? – Ką?
– Jis išprotėjo? – Dialogą?
Toks mano darbas.
Ir man jis sekasi.
– Ne! – Tuoj grįšiu.
– Ką? – Adamai!
Sveiki!
Labas.
Pone Žandikauli.
Labukas.
Palaukit.
Ar galim pasikalbėt?
Tik norėjau numalšinti ugnį,
nes panašu, kad dabar viską valdo emocijos.
Išties, ar ne?
Ir kas gi tu toks?
Aš Adamas. Eternijos…
Aišku.
Matau, įžengėm į konfliktų teritoriją.
Užteks kalbų.
Gerai.
Konfliktų sprendimas priklauso nuo komunikacijos efektyvumo.
Išsitrauk kardą!
Kardą? Kokį kardą?
Ištark žodžius.
Kaukolės…
Kaukolės pilies pavedimu.
Kaukolės pilies pavedimu!
Galia mano rankose!
Oho.
Kaukolės pilies gynėjas.
Mes išgelbėti.
Mums šakės.
Eina…
Teisingai! To tave ir mokiau!
Tai kad ne.
Labai gerai!
– Turim skristi. – Nagi.
Matėt?
Nuplėšiau jam ranką ir nudėjau visus jo draugus.
Mačiau, vaikine. Mačiau.
Kvailiai! Idiotai ir bukagalviai!
Valdove.
Apgailėtini, apverktini avigalviai!
Aš noriu to kardo! Jis mano.
Mano, mano, mano!
Ir aš jį gausiu. Girdit?
Jis atsidurs mano rankose. Ir jūs jį atnešit.
Supratot?!
Paskui juos! Atneškit kardą!
Leisk pilotuoti man.
Tikrai ne.
Tau puikiai sekasi.
– Ne dabar. – Gerai.
– Prakeiktas… – Pažeidimas.
Korpuso pažeidimas.
Erdvėlaivi, išanalizuok.
Analizuoju. Korpuso pažeidimas.
– Aišku. – Tik sakau,
kad turiu daugiau patirties…
Nori eit pėsčiom? Nes gali.
Šūdas.
– Tila. – Eik ir juos iššaudyk.
– Gerai. – Gale yra oro rogės.
Einu.
– Ne tu. – Ką?
Jokiu būdu.
Kas per?..
Gerai…
Aišku.
Mes per žemai.
Jei šiek tiek atleistum
– vairalazdę… – Tylėk.
Mums nepavyks.
Laikyk kuo stabiliau!
Pasakė girtuoklis.
Gerai.
Adamas?
Adamai!
Už tavęs!
– Šok, pusgalvi! – Ką?
Tau galas!
Oho. Išties moki skraidyt.
Nieko nenoriu girdėt.
Eternijos maištininkai,
jūsų atokvėpis baigėsi.
Jums galas.
Jei norit likt gyvi,
reikalauju ištikimybės.
Žinai, ką tai reiškia, eretike?
Kad žudysiu jus po vieną,
kol pasakysit to įžūlaus barbaro vardą.
Juk supranti, apie ką kalbu?
Raumenys, strėnjuostė, įdegis.
Didelis, blizgantis kardas.
Ne?
Ką gi.
Tu.
Nevidonija, kas jis toks?
Čia… Samanius.
Tiks.
Ne! Ne.
Kritę Eternijos didvyriai, stebėkite,
kaip jis maldaus pasigailėjimo.
Nagi.
Maldauk.
Ne.
Ne!
Žiūrėk, mieloji – mulčias.
Čia tai geras. Mulčias.
Klausiu dar kartą –
kas tas už jus kovojęs karys?
Gana!
Gana. Aš pasakysiu.
Malonėk.
Tai jaunasis princas, prisikėlęs iš numirusiųjų.
Nejaugi?
Išveskit ir uždarykit juos.
O šią irštvą sudeginkit!
Čia jie mūsų neseks.
Bent jau be pastiprinimo.
Paieškosiu Adamo, kol nesutemo.
Ne. Palik tai man.
– Aš pati. – Tila. Toks mano darbas.
Buvo. Buvo tavo darbas.
Aš jį surasiu. Pabūk čia.
TĖČIO
Kur aš?
Kas aš?
Tu esi tas, kuris sugrąžins Eternijai taiką.
Kaukolės pilies gynėjas.
Adamai.
Ačiū Zodakui, tu gyvas!
Ką tik nubaidei burtininkę.
Ten ne burtininkė.
Manau, kad burtininkė.
Kurgi ne.
Susižeidei?
Keista, bet ne.
Puiku.
Einam. Temsta.
Naktį praleisim čia. Išjudėsim iš pat ryto.
Ką?
Nieko. Seniai tave tokį mačiau.
Na, karinis patarėjas vis dar kažkur čia.
Tikiuosi, jį rasi.
Pala, pala.
Ir ką mes čia turim?
Kam gurkšnelį?
Tu rimtai?
Kas? Nagi. Prisėsk.
Išlenkim kelias taureles, pasipasakokim, padainuokim.
Jei nešvęsim mažų pergalių…
Kokių dar pergalių?
Na, juk nenumirėm.
Tau čia pergalė?
Tila, mes to nusipelnėm.
Tu „nusipelnęs“ jau 15 metų.
Daugiau liks mudviem. Prisėsk.
Už kardo
ir Kaukolės pilies gynėjo sugrįžimą.
Nuplėšiau tam padarui ranką.
Nemanau, kad turėtume tai švęsti.
Na, arba tu, arba jis.
Kodėl niekas nebebando
kito suprasti ir išklausyti?
Tiesiog pasikalbėti.
Pasikalbėti?
Ką darysi, kai tavo šeimos link pasileis ginkluotas priešas?
Suprantu. Turėčiau atsakyt, kad su juo susiremsiu?
Ne. Kad juos ginsi.
Žvelgi ne iš tos pusės.
Šaipaisi iš tų, kurie tik ir nekantrauja paleist į darbą kumščius.
Tačiau prasidėjus karui į kovą stoja ne poetai,
o tie, kurie turi raumenų.
Ir ne dėl šlovės.
Dėl to,
kad jų vaikai išvystų rytojų.
Štai kas man yra tikras vyras.
Prireikus jis ima jautį už ragų.
Kaip tu.
Kalbant apie tai,
visai neblogai pasirodei.
Tai gražiausia, ką esi man pasakęs.
Žinoma, tavo forma prastoka.
Techniką irgi reiktų patobulint.
– Bet neblogai. – Štai ir jis.
Štai ir Dankanas, kurį pamenu.
Taigi.
Pagelbėsi?
Sunkoka.
– Jei galėtum… – Taip. Žinoma.
– Trukdo tavo strėnjuostė. Atleisk. – Nieko.
Koks jausmas būti tokiu galingu?
Nepaisant situacijos, jaučiuosi puikiai.
Tik nesuprantu, kur dingo mano marškiniai.
Ir kelnės.
Ar juos atgausiu, ar kaskart teks pirkt naujus?
Labai tavęs ilgėjausi.
Aš tavęs irgi.
Nuolat apie tave galvojau.
Aš apie tave irgi.
Nebuvo nė dienos, kad negalvočiau.
Man irgi.
Ir apie tai,
kokia svarbi man ši draugystė.
Visada buvai geras draugas.
Labai geras. Beveik kaip brolis.
Visada buvai ir būsi mano draugas.
Ir niekas niekada to nepakeis.
Draugužė!
– Taip. – Iškart palengvėjo.
Atimkim iš jo gertuvę, kol nepradėjo dainuot.
Tikrai geriau nereikia.
Taip.
Niekingos žemės dulkės, tai aš,
Skeletoras.
Jūs tesat mėšlavabaliai po mano kojomis.
Jis pavadino mus mėšlavabaliais.
Tarp jūsų yra vienas, manantis, kad turi ypatingą tikslą.
Sūnus paklydėlis sugrįžo.
Tačiau Eternija tau nebepriklauso, prince Adamai.
Ji mano. Kaip ir viskas joje.
Įskaitant kardą, kurį nešiojiesi.
Jis skirtas galingesnei rankai nei tavoji.
Štai mano kilniaširdiškas pasiūlymas:
atnešk Galios kardą į Gyvatės kalną,
ir galbūt vėl išvysi
mamytę ir tėvelį.
Taip – jie gyvi ir sveiki.
Na, gal ne per sveikiausi, bet gyvi.
Vėl galėtumėt vaizduot laimingą šeimą.
Arba jie mirs.
Baisia mirtimi.
Ir tai amžiams kris ant tavo sąžinės.
Koks sunkus tas kardas bus tuomet,
Kaukolės pilies gynėjau?
Turiu eiti.
Dabar pat.
Adamai. Adamai, tai spąstai.
Skeletoras negali gauti kardo. Jis būtų nesustabdomas.
Ir neduosiu. Aš jį nužudysiu.
Kalbam apie Skeletorą. Nevalia elgtis neapgalvotai.
Mano rankose – dievų galia.
Tačiau nesi dievas. Tu – žmogus.
Jis pagrobė mano šeimą.
Privalau juos išgelbėti.
Juk tokia tikro vyro pareiga.
Kalbi kaip mano tėtis.
Ar tai blogai?
– Bus matyt. – Ei.
Eisiu su jumis ar be jūsų.
Adamai.
Mes su tavim.
Visada.
Atrodo, kad jie tik ir trokšta mirt.
Ne dabar.
Einam.
Gyvatės kalnas ten.
Nežinom, kas mūsų laukia.
Aš.
Leiskit kalbėti man.
Labas. Aš Adamas.
Eternijos princas ir Kaukolės pilies paslapčių sergėtojas.
Su savimi turiu Galios kardą.
Atiduok man savo ginklą.
Kardą atiduosiu tik Skeletorui.
Pasilik.
Sargyba!
Nuveskit šitą dailiai nulietą vaikiną pas valdovą Skeletorą.
Kiti eis su manim.
Paruoškit požemius.
Adamai, užkurk jiems pirtį!
Neblogas vaizdas, ar ne?
Norit pabūti dviese?
Tėti.
Adamai…
Čia tu?
Taip.
Čia aš.
Ašaros palauks.
Atiduok man kardą.
Paleisk jį.
Aš pirmas paprašiau.
Paleisk jį!
Geriau su manim nežaisk, berniūkšti.
Nes aš visada laimiu.
Ir sukčiauju.
Atimkit kardą!
Sėkmės bandant.
Ne. Ne!
Puiku, Nevidonija. Jis nejuda.
Bravo, prince Adamai. Neblogas pasirodymas.
Tačiau kokiu tikslu?
Susiremk su manim kaip tikras vyras.
Pirma – aš skeletas. Antra – nenoriu.
Be to, dabar eilė mano pasirodymui.
Ką manai, tėtuši?
Ar turėčiau leisti jam stebėti, kaip perskrodžiu tave jo kardu?
Taip.
Ne.
Ne!
Tėti.
Adamai.
Leisk tave apžiūrėti.
Pagaliau.
Užtrukai, bet vis tik sugrįžai.
Taip. Pasikeičiau.
Nebesu tas mažas, silpnas berniukas.
Taip.
Dabar esu toks, kokio norėjai.
O kokio tavęs aš norėjau?
Kitokio.
Ne. Ne. Aš…
Aš norėjau ne to.
Buvai toks mažas berniukas.
Pasaulis prieš tave
atrodė milžiniškas.
Tenorėjau, kad būtum stiprus.
Siekiau tave apsaugoti.
Kitaip to padaryti nemokėjau.
Daug dalykų liko nepasakyta…
Viskas gerai.
Gaila, kad tada to nesupratau.
Gaila, kad neleidau tau būti
savimi.
Tėti, ne. Palauk!
Dar negali užmerkti akių.
Dar nepasakiau to, ką norėjau.
Privalai tai išgirsti.
Dabar abu man paklusite.
Kaip tu?
Tu atvirtai.
Mama.
Tėčio nebėra.
Kaip ilgai to laukiau.
Dabar aš atgimsiu,
o visata drebės nuo mano šešėlio.
Kaukolės pilies pavedimu,
galia
mano
rankose!
Teisingai pasakiau? Gal susimaišiau?
Žodžiai teisingi. Pakartokit. Jausmingiau.
Nebandyk mano kantrybės.
Kodėl nesuveikė?!
Palaukit!
Sakyk, kodėl nesuveikė.
Galiu atlikti ritualą.
Jei nunešim kardą
atgal į altorių, pažadu, kad burtas suveiks.
Labai tikiuosi.
Paruoškit erdvėlaivį!
Vaikine,
gal nori pasikalbėt?
Iš manęs nelabai geras…
pašnekovas. Nemoku kalbėt
apie tai, kas vyksta viduje. Na, žinai…
– Apie jausmus? – Taip. Apie juos.
Bet vieną dalyką žinau.
Žinau, kas yra nesėkmės jausmas.
Ką reiškia suprasti, kad nesi toks, kokiu save laikei.
Geriau tegul ji mane laiko vertu gelbėti senu girtuokliu,
nei beverčiu seniu.
Aš ją nuvyliau.
Tave irgi, Adamai.
Pažadėjau, kad jus visus apsaugosiu.
Bet nesugebėjau.
Oho.
Pameni, ką sakydavai,
kai mane primušdavo?
Turbūt „daryk 20 atsispaudimų.“
Ne. Sakydavai:
„Suklupęs turi atsistoti
aukštai pakelta galva.“
Gal turėtume pabandyti kartu.
Ką pasakysi?
Norėčiau.
Labas.
Atvedžiau tavo draugą.
Krindžeri?
O, Dieve.
Ar galiu tave palaižyti?
Žinoma.
Oho.
Ilgėjausi tavęs.
Negaliu patikėt, kad tu čia.
Mes visi čia.
Visi Eternijos didvyriai.
Tau viskas gerai?
Taip. Manau, kad taip.
Susirinkit. Nagi. Susirinkit į mūšio aptarimą.
Čia ne mūšio aptarimas, tik paprastas seminaras.
Susirinkit į mūšio seminarą. Greičiau!
Noriu paprašyti jūsų dėmesio.
Norėčiau pabandyti sudaryti pabėgimo strategiją.
Ką tokią?
Čia, atseit, motyvacinė kalba?
Čia komandos stiprinimas.
– Kas jis per vienas? – Kas tu toks?
Aš Adamas. Eternijos princas.
Atsiprašau. Labas.
Maniau, kad Adamas miręs.
Susirink savo kaklą ir leisk jam kalbėt.
Ne. Aš gyvas.
Kaip matot, netgi labai.
– Ką sakė? – Garsiau! Negirdim!
Atleiskit. Žemėje išmokau,
kad sėkmė darbo vietoje priklauso ne nuo vieno vyro,
moters
ar kad ir kas tu toks.
Ne nuo vieno asmens.
Sėkmė priklauso nuo visų bendradarbiavimo.
– Darbo vietoje? – Mes požemy.
Žinau.
Žinau, kad dauguma manęs nepažįstat,
bet aš pažįstu jus visus.
Ilgakaklis.
Herojiškasis žmogus-periskopas.
Ir Taranuotojas.
Tu taranuoji!
Ir esi vyras.
Dar ir kaip taranuoju!
O tu – Tvoklius! Visus tvatiji!
Teisingai!
Ir Diana.
Vaikystėje dažnai uždarydavai mane spintelėje…
Tai jau tikrai.
Visus jus pažįstu.
Saugojau jus savo širdy.
Eternija – mano dalis.
Mano namai. Ir aš dėl jų kovosiu.
Tačiau vienas nesugebėsiu.
Man reikia jūsų pagalbos.
Veikdamas vienas atsidūriau čia. Kaip ir jūs visi.
Tačiau jei veiksim kartu, viskas pasikeis.
Svarbu tai, kas viduje,
o ne išorėje.
Išorė tėra fasadas.
Tačiau pasitikėdami savim
galim pasiekti viską.
Kartu.
Taip!
Mes atsiimsim savo namus. Kartu.
Už Alaną!
Aš Adamas.
Adamas.
Mes nieko nepadarysim. Šios grotos iš fotano.
Neprasilaušim.
Bet šios sienos – akmeninės.
Tvokliau,
Taranuotojau
ir visi kiti.
Turiu vieną klausimą.
Kiek stumiat?
Ką stumiam?
Viešpatie.
Nudėkit visus, kurie prisiartins.
Ir moteris, ir vaikus. Juos pirmiausia.
Šaunuolis.
Einam, Nevidonija.
Pabaiga jau netoli.
Manai, pavyks pataisyt?
Paruošt kovai.
Kai paskutinįkart ji buvo mūšio režime, bandė mane nudėt.
Netyčia.
Visada taip sako.
Aš ja pasitikiu, tad…
Gerai.
– Tvarka. – Aha.
Nedrįsk manęs nudėt.
Nešiojaisi jį visą šį laiką?
Kaip ir tarėmės – manęs nežudysi.
Nieko nepažadėjau.
Oho.
Labai gerai.
Gerai. Dabar!
– Neprakvėpuoju. – Dega plaučiai!
– Tuoj apsivemsiu. – Kodėl čia tiek dulkių?
– Jie bėga! – Laikykit!
Na, bjaurūs kaukolės blizgintojai,
kur laikot erdvėlaivius?
Jie ateina.
Roboto ir aš juos užlaikysim.
Tėti…
Tikrai susidorosi?
Nežinau. Bet labai pasistengsiu.
Žinau.
Tu tokia stipri.
Stipresnė nei aš.
Esi vyras, kokiu svajojau tapti.
– Ačiū… – Eikš.
Myliu jus.
Buvo labai gražu.
– Adamai, čia mūsų akimirka. – Tai…
Gal jau keliauk?
– Gerai. – Ačiū.
Man labai patiko.
– Graži mūsų visų akimirka. – Prašom.
Ką gi.
– Jau eisim. – Drožkit.
Puiku.
Ar jau per vėlu trauktis?
O man nereik šarvų? Nes atrodo pavojinga.
Bailus katinas.
Tila! Rimtai?
Jis – ne pūkuotas kačiukas. Jis – mūšio katė.
– Nea. – Taip.
Tikrai ne.
Gerai jau. Bet tik šįkart. Lipkit.
Kitąkart tikrai užsidėsiu šarvus.
Taip! Ištvatinkim blogiukus!
Patvarkyk juos, Taranuotojau!
Atsiprašau.
Jie čia!
Parodysiu, ką su tokia galia daro tikras vyras.
Ne!
Ginkis, ragana.
O gal geriau išsmukim ir leiskim išsiaiškinti jiems?
Neblogas bandymas.
Tu – grynas tėvas.
Tikrai taip.
Įsibraukim į jų vakarėlį!
Kaip tik turiu pakvietimą.
Jei turi pakvietimą, tai…
RSVP: Tuoj jus visus ištaškysiu!
Sugadinai mano metaforą.
Nuostabus jausmas, ar ne?
Neleisiu jiems pasiekti pilies.
Bent jau kol stoviu.
Tu seniai vos pastovi ant kojų.
Tau dar liko raketų?
Taip. Viena.
Tiek ir tereikia.
Taip!
O kas ten?
Bėk!
Atsargiai!
Dankanai.
Prisimeni mane?
Prisimeni, kas buvau?
Karališkosios gvardijos vadas.
Karaliaus karinis patarėjas.
Tačiau šiandien
esu naujas žmogus!
– Ei. – Dankanai.
Roboto.
Nedrįsk išsijungt.
Nesvarbu.
Egzistencija tėra absurdiškų įvykių seka, vedanti į amžiną nebūtį.
Šaunuolė.
Nejudėk, raumeningas liurbi!
Bandau tave sunaikinti!
Jūs tik pažiūrėkit.
Tavo kardas bevertis.
Pasirodo, jis – tik pigus žaislas.
Negali būti.
Man smalsu.
Koks esi be jo?
Kas esi be jo?
Pažiūrėkim.
Varyk, biče!
Įspūdinga.
Galiu kalbėt atvirai?
Iš tiesų netikėjau visu tuo barbaro įvaizdžiu.
Manau, niekad nebuvai kietas.
Spėju, buvai ištižėlis.
Tie, kurie tavęs neužgauliojo,
jautė tau gailestį.
Gaudyk.
Tai netiesa.
Ne?
Kokia ji?
Ką?
Tavo gimtoji planeta.
Kokia ji?
Na, ji…
nuostabi.
Nesi nieko panašaus mačiusi.
Ar esi kada buvęs Sedonoje?
Ką?
Šis pasaulis tau tinka labiau.
Pilki ir rusvi atspalviai, nuolatinės nesėkmės.
Ar tai gali palaukti? Man susitikimas su Derelu.
Kas tas demonas?
Jis blogiukas. Suskaldė mano kardą.
Ir vėl tas kardas.
Aš užkariavau visą planetą, o tu tupėjai čia…
Išvis, kas čia per vieta?
Žmogiškųjų išteklių skyrius.
Žmogiškieji ištekliai?
Oi, Adamai, nenaudėli tu.
Baik.
Gali apsimetinėt didvyriu, turinčiu milžiniškus raumenis
ir didelį, ilgą, tarp šlaunų tabaluojantį kardą,
tačiau visada būsi nevykėlis.
Eternija tau ne namai.
Svajoji būti tuo, kas nesi.
Ir tai svajonei
atėjo galas.
Adamai!
Adamai.
Viskas gerai?
Taip.
Toks jausmas, kad miriau.
Eina švilpt.
Turbūt nelengva.
Sakyk, jei ko reikės.
Nukrito tavo piešinys.
Štai…
Imk.
Ačiū.
Mirei kaip tik tada, kai reik mokėt už nuomą.
Nieko, sumokėsiu.
Stokis.
Kalbantis paukštis.
Taip.
Keista.
Auginai kalbantį tigrą.
Taiklu.
Tai viskas?
Aš miręs?
Galbūt.
Stokis!
Kaip galiu atsistot, jei esu negyvas?
Galia tavo rankose.
Ne.
Jau nebe.
Kardas suskilo.
Koks kardas?
Galios kardas.
A, tas. Ir ką?
Juk tai Galios kardas.
„Tam, kuris valdys kardą,
atiteks ir galia.“
Kai savo stebuklingąjį kardą iškeli, ką pasakai?
Kaukolės pilies pavedimu…
Tęsk.
Galia mano rankose.
Teisingai. Galia tavyje.
Ne karde.
Tavyje.
Pasirinkau tave.
Buvusių gynėjų rankose ši galia tebuvo žvėriška jėga.
Tačiau tavosiose ji turi daug didesnę prasmę.
Tai supratimas, empatija,
žmogiškumas.
Štai kodėl pasirinkau tave indu.
Aš esu indas.
Dabar tu pasiruošęs.
Kaukolės pilies pavedimu,
galia mano rankose!
O, vargeli.
Taip!
Skeletorai,
turiu tau pasiūlymą.
Kodėl mums
neužbaigus šio žiauraus ciklo ir nepasikalbėjus?
Pasikalbėkim.
Tu sunaikinai mano pasaulį.
Sukėlei beribį skausmą ir kančias.
Galbūt todėl, kad negalėjai tapti karaliumi.
O gal todėl, kad vaikystėje tavęs nemylėjo.
Man nesvarbu, kas esi.
Svarbu tavo poelgiai.
Pasielk teisingai.
Mulki tu.
Mėme tu su bicepsais.
Iš manęs teisingų poelgių nesulauksi.
Manyje nėra nė kruopelytės gėrio.
Jokie tavo žodžiai nepakeis mano prigimties,
nes aš –
piktadarys.
Ir eina sau, kaip man tai patinka.
Pažiūrėk į save!
Paliegęs, nieko vertas vaikiščias.
Galia gal ir tavo rankose, tačiau bijai ją panaudoti.
Nė nemoki.
Žinau, kaip ja naudotis.
Tik norėjau to išvengti.
Tai viskas, ką sugebi?
Iki šiol valdžiausi.
Nori pasikalbėt?
Gerai. Apie ką kalbėsim?
Kalbos baigtos.
Stokis, niurzga.
Imk.
Ačiū.
PO ŠEŠIŲ MĖNESIŲ
Kietai tu ten prirėmei tą vyruką, o aš suspaudžiau…
– Na, ką manot? – Nudėjom visus.
Oho!
Jaučiuosi apsinuoginusi.
Adamai.
Kaip sekasi…
su jausmais?
Gerai. Aha.
Žinok,
kad jei kada norėsi pasikalbėt,
tai aš čia.
Puiku.
Ar pasivaržyt lenkiant ranką.
Ar kad primuščiau lazda. Tik tark žodį.
Tu irgi.
Eternijos geriausieji.
Tik pažiūrėk.
Visi didvyriai, kuriuos vaikystėje piešei.
Taranuotojas,
Tvoklius…
Primink, kaip pavadinai tą?
– Ilgakakliu. – Taip.
Tas užknisa.
Aha.
O man buvai sugalvojęs vardą?
Karingoji deivė.
Buvau vaikas, tad…
– Stipru. – Oho.
– Fainai. – Per daug nesigilink.
Turbūt ir sau buvai kažką sugalvojęs.
– Ne. – Taip, taip.
Sakyk.
Juoksitės.
Tikriausiai, bet pasakyk.
Koks jis?
Super-jis.
Ką?
Super-jis.
Blogiau, nei maniau.
– Rimtai? – Ką tai reiškia?
Atseit, stiprus vyras.
– Raumeningas vyrukas. – Aha.
– Per daug vyriškas? – Ne, ne.
Vyriškas. Bet ir tu labai vyriškas.
Sumanu.
Tai ką manai?
Jo. Tikrai…
šaunu.
Šaunu sužinot, kad viskas tikra ir kad nesu beprotis?
Aha. Stoviu šalia žalio tigro.
Kas būtų pamanęs.
Ačiū,
kad atskraidinai mane ir įrodei, kad viskas tikra.
Žybsi raudona švieselė.
Nelaimės signalas iš Aviono kaimo.
Čia jau darbelis Super-jam.
Super-jam.
Taip. Einu padaryt tą dalyką.
Ten.
Krindžeri.
O būtina?
Vėl eina persirengt niekam nematant?
Aha.
Nejau mano, kad pamiršom? Juk visi žino.
Galėtume tiesiog nusisukt.
Ne. Tegul daro, kaip patinka.
VISATOS VALDOVAI
Šiandien sužinojome, kad, norint būti tikru vyru, raumenų neužtenka.
Ir kad kaukolė vietoj veido garantuoja,
jog esi blogiukas.
Iki kito karto!
GALIA SPRĘSTI KONFLIKTUS – MŪSŲ RANKOSE
PAGAL „MATTEL“ „VISATOS VALDOVUS“
BLOGIUKAI VARO MONOLOGU GERIEČIAI PALAIKO DIALOGĄ
GALIA MŪSŲ RANKOSE
VISATOS VALDOVAI
Jau buvau praradusi viltį.
Dėl jų abiejų.
Gal kada nors sugrįš ir ji.
Būrio vade Adora.
Ne.
Jau nebe.
Esat atrodęs ir geriau.