Tento film se zakládá na historických faktech, až dosud nezveřejněných nahrávkách výslechů a nových výpovědích pamětníků.
SOPHIE SCHOLLOVÁ - POSLEDNÍ DNY
*Sugar, I call my baby my sugar
*I never maybe my sugar *That sugar baby of mine
*He's special ration
*Funny, he never asks for my money
*All I give him is honey
*And that he can spend anytime
*I'd make a million trips to lips *If I were a bee
*Because he's sweeter than chocolate candy to me
- Gizelo, musím odejít. - Kam ještě jdeš?
- Giselo. - Ach, tak.
No tak, pojďme.
- OK, sejdeme se v Anglickém parku zítra v poledne. - Před domem.
- Ano, Hans by mi opravdu měl zavolat. - Já mu to připomenu.
- Už se uklidnil? - Neměla jsi na něj křičet.
Zapomeňte na to.
Konečně, měla jsi dorazit dřív. Pojďte, pokračujem.
- To je všechno? - Zbytek ještě nedorazil.
"Německý lid je dojat smrtí německých mužů, kteří padli u Stalingradu.
330 tisíc Němců je uhnáno k smrti
geniální taktikou našich velitelů, nesmyslně a nezodpovědně.
Sophienko, jestli pomůžeš Willimu, bude velmi šťastný.
Tady jsou známky. A tady seznamy.
Děkuji ti.
Co s tím zbytkem?
Donesu je zítra na univerzitu.
- Pomátl ses? - Willi, zapomněls, že studentky nedávno demonstrovaly u Německého muzea,
byly tam skoro všechny. - Gestapo kvůli tomu vyhlásilo poplašný stupeň č. 1.
- Hansi... - A taky naše hesla jsou všude venku na zdech.
Hansi, než budeme mít nějaké nové obálky, můžem zbytek schovat pod palety.
To není třeba. Už nemáme papír.
V noci je pěkně nebezpečné psát po zdech.
Ale ve srovnání s rozdáváním letáků na univerzitě...blbneš?
Teď musíme dělat to nejlepší, co umíme! Přivedeme do města vzruch!
Je to tu jako ve Stalingradu, na univerzitě se to hemží hnědými špicly.
Jestli přijdou bolševici, mohli bychom toho využít a alespoň letáky srovnat na hromadu.
- Kdybych já byl tebou,
nepřál bych si, aby přišli Rusové dřív, než Američani.
Ty přece bolševiky nenávidíš. Hansi, to je šílenství.
Nedělej to!
Půjdu, když bude přednáška, na chodbě nikdo nebude,
pak se hned vrátím. Vejdu přední bránou a ven vyjdu zadní.
- Je to příliš nebezpečné! - Willi...
Beru na sebe zodpovědnost.
Já sám.
Chceš běžet s plným kufrem přes Schwabing?
Já ho vezmu.
Hansi, myslím, že bychom do toho neměli Sofii zatahovat...
Kdyby nás kontrolovali, žena by to měla lehčí.
Má pravdu.
Tak...odchod, lidi.
Alexi, zítra u mě ve 12.
- Takže už zítra? - Nacisti taky nebudou čekat.
Díky.
Nepracuj moc dlouho.
- Dobrou noc. - Dobrou noc.
Drahá Liso, poslouchám Schubertovu Trout Quintet.
Cítím Schubertovu vůni proudící vzduchem.
Slyším šťastné cvrkotání ptáčků a malých stvoření.
Piano stále opakuje stejný rytmus, tak jako studená, čistá voda.
Ach, oni mě dokážou tak okouzlit. Kéž o tobě zas brzo uslyším.
S přáním vše nejlepšího, tvá Sophie.
Nevíš, jestli má matka ještě nějakou marmeládu? Od této značky prodávají teď jenom brukvový sirup.
Je dost nenápadný?
- Dnes přiletí na univerzitu jiskra naděje. - Ano.
Dobré ráno!
- Dobré ráno - Jdeme na neurologii, jdete s náma?
- Sophie jede do Ulmu autobusem. Za chvíli tam příjdu. - Pojď.
Dělej, rychle! No tak! Pojď, rychle! Pojď!
- Nějaké jsou ještě v kufru, Hansi.
- Nahoře ještě nikdo není, počkej. - Jdu s tebou.
Stůjte! Zůstaňte stát!
Okamžitě zůstaňte stát! Vy tam...stůjte...zůstaňte stát!
- Jste zatčen! Zůstaňte stát, zatraceně! - Co je?
- Jste zatčeni! - To je směšné! Nemůžete nás takhle jednoduše zatknout.
- Vy jediní jste byli nahoře, půjdete se mnou. - My jsme se vraceli z psychologie.
- Vy rozdáváte letáky. - Nesmysl.
Nechte ho! To já jsem shodila ty papíry.
Tak, to se teď oznámí. Oba pojďte se mnou. Pojďte se mnou!
Tohle bude mít následky také na mé univerzitě, věřte mi.
"Německý lid je dojat skázou..."
Vstupte!
Tolik? Neuvěřitelné!
- Jsou tu všichni? - Ano!
Můžete teď jít!
Schmidte, napiš report.
Chytneme je všechny.
Tam...tam. Tento student má něco v ruce...
Rychle, sem s tím! Podívejme, další leták.
Dejte mi ho! Nebo chcete, abych použil násilí?
Tohle patří všechno k tomu.
- Já jsem Mohr, státní policie. Sláva Hitlerovi. - Sláva Hitlerovi.
Tihle dva jsou předběžně zadržení
a toto je ten hanlivý leták. - Já jsem oba...
Můžete se identifikovat?
- Slečna Sophie Magdalena Schollová? - Ano.
- a pan Hans Fritz Scholl? - Ano.
- Bratr a sestra? - Ano.
Slabší pohlaví.
21 let...
Takže, vy se chcete postavit proti velké německé říši,
která zabrala celou Evropu?
Když ten mladík zjistil, že ho sleduji, začal ten papír trhat.
To mi dal zmačkané do ruky cizí student
a chtěl jsem to roztrhat, protože nechci žádné potíže.
- Toto je váš kufr? - Ano, můj.
Odvést.
Dostal jsem rozkaz uzavřít univerzitu až do odvolání.
Učitelé, ani jiný personál nesmí opustit školu.
Jistě! Já taky zůstanu.
- Jdi domů a řekni Alexovi, ať na mě nečeká. - Ticho!
Scholl Hans, jděte za Mahlerem k výslechu!
Pojďte, slečno!
Pojďte!
Sundat pouta!
Díky.
Tak pojďme.
Sedněte si.
Schollová Sophie Magdalena, z Ulmu,
narozena 9. května 1921 ve Forchtenbergu.
Evangelička. Otec?
Robert Scholl. Byl starosta Forchtenbergu.
- Máte odborný výcvik jako dětská sestřička? - Ano.
Momentálně žijete v Mnichově, ulice Franz-Joseph 13.
- Dům se zahradou, u Schmidta? - Ano.
- Trestána? - Ne.
Před školníkem jste se přiznala, že jste to byla vy,
kdo házel letáky ze zábradlí.
Letáky byly na mramorovém zábradlí.
Vzala jsem jeden štos, když jsem procházela kolem.
Proč?
To mám od přírody.
Přiznávám, že když jsem je uviděla,
z hlouposti jsem je shodila dolů.
Velice toho lituji, ale už to nejde vzít nijak zpět.
Slečno Schollová, vy jste rozhazovala letáky na univerzitě
a tím jste porušila válečný zákon.
Chcete znát trest za zradu a kolaboraci?
- Já s tím nemám nic společného. - Vězení, veřejně prospěšné práce
nebo poprava. - Já s tím skutečně nemám nic společného.
- Cigaretu? - Ne, díky.
- Ale kouříte, že? - Příležitostně.
Pasují přesně.
Náhoda.
Proč jste nesla prázdný kufr na univerzitu?
Měla jsem v plánu jet autem do Ulmu pro moje oblečení.
- Minulý týden jsem ho poslala matce na vyprání. - Do Ulmu?
Takovou dálku? Uprostřed týdne?
- Ano. - Jen kvůli oblečení?
Ne. Chtěla jsem taky navštívit kamarádku, narodilo se jí dítě.
- A taky moje matka byla nemocná. - Ale proč uprostřed týdne?
Bylo přece vyučování. To vypadá ukvapeně.
Protože moje kamarádka mi navrhla cestu do Hamburgu.
Chtěla jsem se vrátit před víkendem.
Chtěla jsem jet rychlíkem ve 12:48.
A na nádraží jsme se setkali s kamarádem mojí sestry.
Můžete se ho zeptat.
- Jméno? - Otto Aicher.
Přijel ze Sollnu v půl 12......v půl 12 do Mnichova.
- Aicher, začíná to na "e"? - Ne, na "a - i".
Vezla jste nějaké špinavé prádlo do Ulmu?
Ne, já si malé oblečení peru sama.
Stejně tak velké, už na to nikoho nepotřebuji.
Když si nepotřebujete nechat umýt prádlo
a chtěla jste jet dřívějším vlakem, tak proč
jste si s sebou vzala prázdný kufr na čisté prádlo?
Když jsem dorazila do Ulmu, napadlo mě, že si ho vyzvednu příští týden.
Co jste dělala na univerzitě, když jste chtěla jet do Ulmu?
Měla jsem tam schůzku s kamarádkou. Její jméno je Gisela Schertling.
V poledne jsme měly jít na oběd do domu u jezera v Britském parku.
I když jste chtěla do Ulmu?
Rozhodla jsem se až minulý večer.
Vrátila jsem se na univerzitu, abych zrušila schůzku s Giselou.
Proč vás k univerzitě doprovázel bratr?
Nešla jste jen zrušit schůzku?
Hans a já chodíme na univerzitu často spolu. Hans chce chodit na neurologickou kliniku.
Ale školník říkal, že jste v 11 hodin byli na chodbě ve druhém patře.
- Co jste tam dělali? - Byli jsme na cestě za Giselou,
byla na přednášce profesora Hubera ve filozofické třídě.
- Ale ta je v prvním patře. - Ano, byli jsme tam o 10 minut dřív,
tak jsem vzala bratra na oddělení psychologie, aby se tam rozhlédl.
Většina mých hodin je ve druhém patře.
A kde jste našla ty letáky?
Viděla jsem je ležet všude okolo.
- A nečetla jste je? - Ano, ale jen zběžně.
- Bratr mi na to řekl jeden vtip. - Politický vtip?
Ne, řekl, že je to ztráta papíru. On je jako já, nezajímá se o politiku.
Nedávno při projevu krajského vůdce v Německém muzeu
dělala skupinka studentek potíže.
Byla jste tam?
Ne.
- Projev byl přece povinný. - Já nenavštěvuji nic ohledně politiky.
Jak se díváte na to, když krajský vůdce v Německém muzeu
před několika dny řekl,
že dívky by měly raději myslet na to, jak vůdcům porodit dítě
a ne hloubat na univerzitě a i když
není pěkná, pro adjuntanta je dostačující.
To je otázka vkusu.
Okolnosti, za kterých jste byla na univerzitě přistižena,
vás činí podezřelou. Důrazně vás žádám,
abyste už neváhala a řekla mi pravdu.
Odmítám, že mám nějaké spojení s těmito letáky,
kromě toho hloupého vtipu. Rozumím, že na nás
může zůstat podezření, dokud se nenajdou skuteční pachatelé,
ale můj bratr a já s tím nemáme opravdu nic společného. - Myslíte si,
že před námi vaše skutečné přesvědčení skryjete?
Byla jsem k vám otevřená.
Slečno Schollová, můj kolega žádné letáky
v tom kufru nenašel. Váš bratr potvrdil vaši výpověď.
Úleva?
O tom jsem nepochybovala.
Přineste protokol.
Přečtu vám protokol. Pečlivě poslouchejte.
Jestliže uslyšíte nějaký rozpor, musíte mi to hned říct.
- Je to jasné, slečno Schollová? - Ano.
Ačkoli, tohle se uchová v policejních záznamech,
ale, uvidíme.
Možná můžete jet do Ulmu podle vašeho plánu.
Metternichu! Propustku. Sláva Hitlerovi! - Sláva Hitlerovi!
Pane Scharmer, následujte mě.
Vy studenti si myslíte, že vás nechytíme do svých pavučin...
Zastavte se.
Vaše šperky, prosím. A hodinky.
...jsme odhodláni bránit naši zemi...
...bez ohledu na naše životy, ať už nás okolní svět...
potřebuje nebo ne... - Řetízek s přívěškem.
...totální válka je také už jen otázka času...
Pojďte prosím se mnou.
...musí už být konec s lidskou váhavostí...
...v této rozhodující bitvě...
...o tom je jedna zásada: "Umyj mi kožich, ale nenamoč mě!"
Prosím svlékněte se a šaty mi dejte.
...hrozba je obrovská...
...proto musíme zdvojnásobit úsilí...
Jestliže máte stále nelegální předměty, dejte mi je, hodím je do záchodu.
Já sám jsem vězeň. ...rozhodující hodina se blíží...
Nemám nic.
...sundejte si rukavice!...
Tak, jsme tady.
...budou nám zítra na kolenou děkovat, že jsme jim je vzali...
Běžte, dámy, šup, šup, chci slyšet hovor.
Slyšela jste něco o mém bratrovi?
Tvůj bratr už to má za sebou. Čeká nahoře ještě s nějakými muži.
Ty jsi hlavní podezřelá, protože u tebe našli ten kufr.
A taky jsi házela dolů letáky. Ale nepřiznávej se.
Není co přiznat.
- Jak dlouho už tu jste? - Rok a pět dní.
Našli u mě jeden dopis, s citacemi Ludwiga Thoma, kritizujícího Hitlera.
-I přesto pracujete pro tyhle lidi? - Oni mi to přikázali.
Jsem tu proto, aby jsi nemohla spáchat sebevraždu.
- Proč jste proti Nacistům? - Můj bratr a já jsme komunisti,
ačkoli on má vysoké postavení u jedné pojišťovany.
Ale komunisté drželi pospolu, to mě na nich imponuje.
Musí se něco udělat.
Schollová Sophie, pojďte se mnou!
- Doufám, že už se spolu nikdy nepotkáme. Hodně štěstí! - Ano, hodně štěstí!
Počkejte tady.
Tak, slečno, tady je vaše propustka. Pro tentokrát máte štěstí.
Příjem.
Rozumím!
Pojďte, pojďte!
Můžete si sundat kabát.
Sedněte si.
Váš otec strávil v cele šest týdnů, protože označil našeho vůdce
jako "Boží trest pro lidstvo".
Byl vězněn za "záludnost".
Taktéž se zrušila jeho licence pro povolání.
Zajímalo by mě, co říkal otec na to,
že jste vstoupila do Spolku německých dívek.
Náš otec nás v politice neovlivňuje.
Typický demokrat. Proč jste vstoupila do BDM? (Bund deutscher Mädel - dívčí obdoba Hitlerjugend)
Protože jsem slyšela, že Hitler přivede náš národ ke slávě,
štěstí a bohatství, každý bude mít práci a chléb.
A každý si bude užívat svobodu a radost.
- Jste svobodná? - Jsem zasnoubená.
S Fritzem Hartnagelem. Je velitel na východní frontě.
- Stalingrad? - Ano.
- Kdy jste se viděli naposled? - Před více než půl rokem.
Poznáváte ji?
Můj bratr měl takovou, byl seržant.
A co těch 190 nábojů v zásobníku,
kalibr 9 mm? - To je taky mého bratra.
Kdy jste naposled kupovala známky?
- Asi před dvěma týdny. - Kde a kolik?
Na poště na Leopoldstrasse 23.
Deset 12 centových a pět 6 centových. Nemůžu si přesně vzpomenout.
- Nic víc? - Ne
Poznáváte tyhle známky?
Ne.
- Opravdu ne? - Ne.
Tohle jsme našli v pokoji vašeho bratra.
Proč jste se nikdy nezmínila,
že má bratr tolik známek?
Vy jste se ptal kdy a kde jsem já v poslední době kupovala známky.
Sto čtyřicet kusů? Kdo potřebuje tolik známek? Na co?
Co potřebujete odeslat?
Blahopřání přátelům a příbuzným. Hodně si píšem.
- Takže poznáváte tyhle známky? - Možná.
Našli jste je u bratra, ne u mě.
Vlastníte psací stroj?
Ten, co je u bratra v pokoji, je paní domácí.
- Půjčila nám ho, bratr potřeboval něco napsat. - Co?
Jednu esej na otázky z filozofie a teologie.
- Ne tyhle letáky? - Ne.
Esej do filozofie a teologie? Něco jako:
"Hitler nemůže tuhle válku vyhrát, jenom to protahuje."
nebo "Zločin nemůže přinést Německu vítězství."
nebo "Federace je budoucnost Německa.
Svobodu slova, svobodu víry."
To nepatří Hansovi.
- A vám? - Ne.
- Ale věříte v takové uspořádání světa, že? - Politika mě nezajímá a ani nebude.
Každopadně, podle porovnání písma z vašeho bytu,
byly tyto letáky napsány tímto psacím strojem tehdy na začátku měsíce.
Velké množství jich bylo posláno mimo jiné do Augsburgu a Mnichova.
O tom nic nevím.
Zůstaňte sedět. Dávejte pozor.
Tyto letáky byly nalezeny u vašeho bratra, vy jste tam byla,
chtěl je všechny zničit.
Poznáváte tento papír?
- Ne - Napřed si to přečtěte, než chybně odpovíte.
" Dvěstě tisíc německých bratrů zahynulo
- jen pro jednoho válečného prospěcháře." - Nepřipomíná vám to něco?
V ostatních šesti letácích je přesně ten stejný text podle hudby.
A co rukopis?
- Nepoznávám to. - Teď mě poslouchejte!
Autor těchto pamfletů je jistý Christoph Probst,
váš kamarád z Innsbrucku. Našli jsme jeho dopis od vás.
Přesně ten samý rukopis!
Probst je také student medicíny.
Je rodinný typ, dobrosrdečný a s láskou k horám.
Jiní ze sebe dělají hrdé gaunery, zatímco na frontě umírají lidé.
Kdo vám, krom vášeho bratra a toho Christopha Probsta,
pomáhal s letáky? - Nechte toho obviňování!
Vy jste existenci letáků z vašeho bytu zamlčela,
ačkoli jsem vás žádal, abyste říkala pravdu.
Já můžu přiznat jen to, co vím.
Chcete slyšet, co řekl později váš bratr na projevy,
jak vy říkáte - žvásty?
"Poté, co se vojenská situace zhoršila,
v Nizozemí a na východní frontě přibylo
angličanů a američanů, jsem usoudil,
že tuhle válku nemůžeme vyhrát.
Podle mého názoru se dá vyhnout dalšímu umírání
a udržet integritu Evropy,
a to zkrácením války. Na druhou stranu
mám velký strach z toho, jak jsme ublížili lidem v okupovaných oblastech."
Toto je jen nějaký politický projev, nikoli vyjádření výčitek.
To...
...je rozvracování armády a velezrada!
Také si nemyslím, že to řekl můj bratr.
Ach, vy si myslíte, že váš bratr nám lhal?
Předtím o tom můj bratr nemluvil, nemyslím, že by mohl...
podat takové informace.
Eickemayerův ateliér - slyšela jste o tom?
Ano.
Eickemayer je už pár měsíců v Krakově jako architekt. Dal nám klíč
k jeho ateliéru, byli jsme se tam podívat na kamarádovy obrazy.
Sejmuli jsme otisky z kopírky
a jsou vašeho bratra.
Váš bratr se přiznal.
Do protokolu řekl, že všechno udělal sám.
Všech šest druhů letáků navrhl, nakopíroval a roznesl.
Prý roznesl sám 5000 letáků po Mnichově za jednu noc.
Vy žijete spolu se svým bratrem.
Byli jste společně dnes dopoledne na povstání.
A vy mě stále tvrdíte, že jste o tom všem nevěděla?
Vy si myslíte, že ty letáky jsou jen nevinné papíry? Přiznejte se konečně,
že vy s vaším bratrem, jste vyrobili a roznesli tyto letáky!
Ano. A jsem na to hrdá!
Co bude teď s mým bratrem a se mnou?
To jste si měla rozmyslet předtím, slečno Schollová.
- Půjde naše rodina do vazby? - O tom rozhodnou jiní.
- Musím jít na toaletu. - Teď ne!
Kdo ty letáky vyhotovil?
- Já! - Vy zase lžete, slečno Schollová. Před pár týdny
jsme si udělali kontrolu písma
z letáku a jsme si jisti, že to psal muž.
Duševní pracovník, váš bratr!
- Kdo nosil a odesílal tyto letáky? - Můj bratr a já.
Promiňte, musím jít opravdu na toaletu.
Stráž!
Toaleta!
Pojďte.
Končíme!
Sundejte mi pouta, bolí to!
Co jim tam děláte?
Znáte kolegy, slečno Schollová? To je ráz na ráz...
Tak, další dveře doleva. Určitě to poznáváte.
Kdo napsal: "Odstup, Hitlere!"...
"Svobodu!"
a přeškrtl hákový kříž na univerzitě na Ludwigstrasse,
na Marienplatz, na Kaufingerstrasse a ve Schwabingu?
Můj bratr a já.
Váš bratr po zadržení na univerzitě řekl: "Jdi domů,
řekni Alexovi, ať na mě nečeká".
Schertlingová stála poblíž.
To on řekl Schmorellovi, aby utekl?
Hans se měl setkat s Schmidtem a nechtěl, aby čekal zbytečně.
- Zmínila jste se o vašem plánu Schmorellovi? - Ne.
- A Grafovi? - Taky ne
- Proč stále lžete, slečno Schollová? - Já nelžu.
Tady.
Vaše dnešní doznání. Podepište to.
Stráž!
Odvést.
Mohr prý řekl dnes v noci strážnému: "Takové lidi
vlastně Německo potřebuje, jen se musí řádně převychovat.
Možná se tím změní váš pohled na svět.
Ale řeknu vám, mohli by s tím ještě počkat.
- Proč? - Dokonce i velcí hlavouni jsou nedočkaví.
Hodně se říká, že invaze přijde do 8 - 10 týdnů.
Potom to půjde ráz na ráz a Německo bude osvobozeno.
Kdyby moje matka věděla, že jsem byla zatčena,
byla by šokována.
Je jí přes šedesát a je už dlouho nemocná.
A jestli k nám příjde zas gestapo,
a zavřou ji taky...
A tvůj otec?
Ten je o deset let mladší. Vždycky nám dodá sílu.
Takže není sama.
Díky.
"My nemlčíme, jsme vaše špatné svědomí!
Bílé růže vám nedají spát!"
- Kdo je "my"? - To napsal můj bratr.
Na posledním řádku čtvrtého letáku je: "Prosím okopíruj
a pošli dál". Tady na konci je proslov hnutí odporu.
- To nevypadá jako práce pár lidí. - Není nás víc.
Co víte o Willi Grafovi?
Seržante, studoval medicínu jako můj bratr. Přišel k nám někdy na návštěvu.
Víme, že vám pomáhal kopírovat letáky v ateliéru.
Možná jste našli jeho otisky.
- Ale on chodil do ateliéru jindy. - Kdy?
Uprostřed ledna, když jsme se byli podívat na Eickemayerovy obrazy.
Proto jsou v ateliéru i jiné otisky.
- Kdo tam ještě byl? Schmorell? - Možná, já nevím,
já jsem tam byla jen na začátku, pak jsem odešla na koncert.
- Vezl Probst letáky do Salzburgu a Linze? - Ne.
Hans mu o tom Probstovi nic neřekl, protože už má ženu a tři děti.
Znovu vás žádám, musíte mi říct pravdu. Očekával jsem od vás,
že mi to konečně vyklopíte!
Graf, Anneliese?
S nimi jsem se setkala asi osmkrát.
- O čem jste hovořili? - O literatuře a vědě.
- Graf mi přišel, že se o politiku vůbec nezajímá. - Nezajímá? Ale věděl o tom, ne?
Trvám na tom, že s letáky nemá Graf nic společného.
- A co Schertlingová? - Giselu jsem častokrát potkala,
když jsem studovala v Mnichově. Znám ji z pracovního tábora Krauchenwies.
- Ona je nacionalistka. - Podle vás, slečno Schollová,
jsou všichni v Říši bez politického názoru...
Pak je pro vás vše v nejlepším pořádku, pane Mohr.
Jak jsme zjistili, tyto "Bílé růže" dohromady
koupily v lednu deset tisíc archů papíru
a dva tisíce obálek.
- Kdo to byl? - Můj bratr a já.
Možná by znělo důvěryhodně,
kdyby to bylo jen pár stovek pamfletů.
Ale vy mi chcete namluvit, že jste vy a váš bratr sami
okopírovali tisíce letáků pro 5. a 6. vydání
a pak odnesli k odeslání? - Pracovali jsme na tom dnem i nocí.
Já vás obdivuji. A to jste zároveň stíhali i výuku?
Ano. My jsme chtěli, aby to vypadalo, že naše hnutí má velkou základnu.
My jsme věděli, že váš bratr, Graf a Schmorell a do jisté míry i...
Furtwengler a Wittenstein spolu dříve sloužili na východní frontě.
Všichni studovali zde v Mnichově.
Tam se taky nedělo nic politického?
Můj bratr mi vyprávěl jen o děsivém masovém umírání, ale nikdy
nemluvil o svých kamarádech. - Nevěřím vám, slečno Schollová.
Dnes si každý dává pozor na politická prohlášení.
Tak jako jste to napsali do těch letáků?
Odkud vlastně pochází tyto adresy?
Byly opsány z telefonního seznamu v Německém muzeu.
Vezměme si Stuttgart: 27. ledna a následující ráno
bylo odesláno poštou asi 700 letáků!
Zároveň bylo stejný den z Mnichova
odesláno kolem dvou tisíc letáků!
To jste přece nemohli s bratrem sami zvládnout... 2000 kusů!
27. ledna večer jsem jela rychlíkem do Stuttgartu,
letáky jsem měla s sebou v kufru. Když jsem dorazila,
asi polovinu z nich jsem hodila do schránky na nádraží,
zbytek jsem odeslala další ráno z předměstí.
Váš bratr ale nemohl sám dát 2000 letáků 28. ledna
v Mnichově do telefonní budky a na jiném místě
dát adresy do telefonního seznamu. Kdo mu pomáhal?
Já jsem nebyla v Mnichově.
Kdo vám to financoval?
Můj otec mi dává 150 říšských marek měsíčně
a můj bratr dostává žold.
Jak vám to může stačit na všechny ty letáky a poštovné?
Každá vaše cesta do Ulmu vás samou přijde na 15 marek.
- Nějaké peníze nám půjčili přátelé. - Kdo vám půjčil?
Tady, na levé straně nahoře...
je písmeno "E", to bude určitě "příjem". (Einnahmen)
- To jméno za částkou je jméno přispivatele? - Ano.
Tam je jméno vašeho snoubence.
- Takže to věděl! - Ne!
Každou půjčku děláme jen naoko.
Můžete se zeptat kohokoli.
Můj bratr a já jsme jediní pachatelé, které hledáte.
Mysleli jste na to, co s vámi bude,
když budete chyceni?
My známe každé jméno.
Zamyslete se, slečno Schollová a začněte s námi spolupracovat.
To vám může zmírnit trest.
Myslete na vaše ubohé rodiče a tu ostudu, kterou byste jim udělala.
Pane Mohr, vy nás viníte z velezrady. A teď chcete, abych sama zradila domnělé spolupachatele?
Vyjasnění kriminálního činu není zrada.
Kamarádi mého bratra s tím nemají nic společného.
Stráž!
Odvést.
Dělám si starosti o Fritze.
Jak jsem si jenom mohla napsat do sešitu jeho jméno?
- Řekla jsi mu o tom? - Vůbec ne.
- A on opravdu nic nepostřehl? - Ne.
Krom toho je hodně loajální voják, přísahal Hitlerovi.
My jsme se o to tolik přeli. Já jsem byla proti, ale byl na frontě
a válka se protahovala. To by se mu nelíbilo.
- On je taky ve Stalingradu? - Byl.
Naštěstí ho nedávno přeložili do Lembergu,
kde leží v nemocnici. Museli mu amputovat dva prsty,
protože byli s dalšími po celé týdny v 30 stupňových mrazech
ve dne v noci na otevřeném prostranství.
Hrozně mu přeji, aby tu válku přečkal, aniž by ho příliš poznamenala.
Co kdyby se Fritz dověděl, že jsi tu?
On by mi rozuměl.
Doufám.
A jak vypadá?
Vysoký, tmavé vlasy.
Svobodná duše.
Vždycky mě umí rozesmát.
Láska, je taková prostá věc a celá zadarmo, je to něco tak krásného!
A kdy jsi ho naposled viděla?
Loni v létě. Byli jsme u Severního moře v Karolinensielu.
Brzy z rána jsme vypluli rybářskou lodí
a navečer jsme povozem dopluli k pevnině.
V noci jsme si zpívali a svobodně pohovořili.
Nikde žádní vojáci, letadla, žádné bomby!
Jen moře, mraky,
vítr a naše sny.
Drahý bože, nemůžu dělat nic jiného, než k tobě promlouvat.
Nic jiného nemůžu udělat, než ti podat své srdce.
Ty jsi nás stvořil a naše srdce jsou tak neklidná,
že jen v tobě najdu vnitřní klid.
Amen.
Tady, napijte se.
To je pravá zrnková káva.
Jde vám také o blaho německého národa, slečno Schollová?
- Ano. - Vy se nebojíte žádné bomby, jako ten Elser (Kdo byl G. Elser zde: http://marous.borec.cz/elser.txt)
v roce 1939 v městské pivnici tady Mnichově. (Kdo byl G. Elser zde: http://marous.borec.cz/elser.txt)
Sice jste bojovali špatnými hesly, ale mírovou cestou.
Tak proč jste nás chtěli vůbec potrestat?
Poněvadž zákon mluví jasně. Bez zákona by nebylo pořádku.
Zákon vyhlášen dříve, než jste se uchopili moci v roce 1933,
ještě zaručoval svobodu slova, ale nyní za Hitlera se trestá
každá svobodná myšlenka vězením nebo smrtí. To se vám zdá v pořádku?
K čemu tedy máme zákon, když jej nedodržujeme,
ať už ho vydal kdokoli? - Pro vaše svědomí.
Co?
Tady je zákon a tady jsou lidé.
A já mám jako kriminalista kontrolovat, zda se lidské chování slučuje se zákonem.
A když ne,
- musím zjistit, co je špatně. - Zákon se změnil.
Svědomí ne. - Kam bychom se dostali, kdyby každý rozhodoval
podle svého svědomí, co je správné a co ne? I kdyby
se zločin podařil, byl sesazen vůdce, co by přišlo pak?
Neodvratný zločinecký chaos. Již zmíněné svobodné myšlení
federace, demokracie? To už jsme tu všechno měli,
a viděli jsme, k čemu to vedlo!
Bez Hitlera a vaší strany přijde konečně opět zákon a pořádek pro každého,
ochrana jednotlivců před násilím, ne jen pro přívržence vaší strany.
Násilí. Přívrženci.
- Nepřijde vám, že hovoříte nehezky? - Vy hovoříte nehezky,
když jste mého bratra a mě kvůli pár letákům nazval zločincem,
ačkoli jsme nic jiného neudělali, než že jsme slovy pokoušeli přesvědčit.
Vy s vašemi výsadami, které jste vy a vaše cháska nestoudně využívali.
Vy můžete z našich peněz uprostřed války studovat.
Já jsem se mohl v té vaší zatracené demokracii vyučit jenom krejčím.
Víte, kdo ze mě udělal policistu? Francouzi v okupovaném paláci,
ne německá demokracie. A kdyby nebylo tohoto hnutí,
byl jsem dneska ještě venkovský četník v Pirmasensu.
Osudné nařízeni z Versailles, inflace, nezaměstnanost,
ekonomická bída, to všechno náš vůdce Adolf Hitler odstranil.
A vede Německo ve strašné válce,
ve které je každá další oběť zbytečná. - V hrdinském boji!
Vy dostáváte stejné potravinové lístky jako my, lidé,
kterými opovrhujete a které umlčujete.
Vám to jde tak jako tak líp než našim.
Vy to přece nemáte vůbec zapotřebí. Jak k tomu vlastně přijdete, takhle remcat?
Vůdce a německý lid vás chraní!
Tady vevnitř ve Wittelsbacherském paláci, nebo moji rodinu v cele?
Naši němečtí vojáci osvobozují Evropu od vlády boháčů a bloševismu
a bojují za velké, svobodné Německo!
Německé území nebude znovu okupováno, to vám říkám.
Co nevidět bude po válce a přijde cizí vojsko
a všechny národy na nás ukážou a řeknou, že jsme nechali Hitlera bez odporu vládnout.
A co řeknete vy, jestli bude dosaženo konečného vítězství
a po tom všem utrpení a krvi přijde do Německa blahobyt a svoboda,
o čemž jste vy sama, jako členka BDM snila?
Důvěra v Hitlerovo Německo se zcela vytratila.
A kdyby k tomu došlo, co bych tomu měl říct?
- Vy jste evangelík? - Ano.
Církev přece od věřících vyžaduje poslušnost,
dokonce i když pochybujete. - V církvi je každý dobrovolně.
Ale Hitler a nacistié nedají nikomu na výběr!
Proč taková mladá osoba jako vy pro špatné ideje tolik riskuje?
Kvůli mému svědomí.
Já tomu nerozumím, že vy s vaším talentem
nemáte nacistické myšlení a cítění.
Svoboda, čest, blahobyt,
morální odpovědnost za obyvatelstvo, to je naše přesvědčení!
Nacisti ve jménu svobody a cti
prolévají krev po celé Evropě,
ani tohle vám neotevře oči?
Německé jméno zůstane navždy zneuctěno, jestli konečně
německá mládež konečně nesesadí Hitlera a nepomůže budovat novou, duchoví Evropu.
Nová Evropa může být jedině národně-socialistická.
A když váš vůdce zešílí?
Vy myslíte přece jen na rasovou nenávist! To se stalo u nás v Ulmu,
když byl jeden židovský učitel zastaven příslušníkem SA-Grupe
a všichni museli jít kolem něho a plivnout mu do tváře.
A tu noc zmizel, stejně jako tisíce dalších od roku 1941.
Údajně do pracovního tábora na východ.
Vy tomuhle věřte? Židé jezdí pryč sami od sebe.
Vojáci, kteří se vracejí z východu, už dlouho vyprávějí o vyhlazovacích táborech.
Hitler chce přece zabít všechny židy v Evropě!
Tohle šílenství hlásal již před 20 lety. Jak si můžete myslet,
že jsou židé jiní lidé, než my?
Tahle lůza nám přinesla jen smůlu. Ale vy patříte
k nějaké pomatené mládeži, která tomu nerozumí. Špatná výchova.
Nejspíš jsme na vině my. Měl jsem dívku jako vy, vychovat jinak.
Víte vy, jak jsem byla zděšená, když jsem se dověděla,
že Nacisti zabíjejí duševně nemocné děti plynem a jedem?
Kamarádky mojí matky mi vyprávěly, jak byly děti
z opatrovnického ústavu odváženy v nákladních vagónech.
Ostatní děti se ptaly, kam jedou.
"Jedou do nebe.", odpovídaly jim sestřičky.
Tak pak děti nastoupily a ve vagónech si zpívaly.
Myslíte, že jsem byla špatně vychována, když cítím s těmito dětmi?
To jsou bezcenné životy. Jistě jste se od dětské sestry dověděla,
že trpěli také duševními poruchami.
Ano, a proto vím přesně, že žádní lidé, nemají za žádných okolností
právo rozhodovat místo boha.
Nikdo nemůže vědět, co se odehrává v duši postiženého.
Nikdo neví, co skrytého uvnitř duše člověka může vznikat.
Každý život je hodnotný.
Musite si zvyknout, že nová doba je prohnilá.
To, co jste řekla, nemá s realitou nic společného.
To, o čem mluvím, je ve skutečnosti etika,
morálka a bůh. - Bůh, ten není!
Nebylo to tedy tak, že jste se mohla spolehnout na svého bratra,
že bylo správné, co udělal a že vy jste se jednoduše jen účastnila?
Neměli bychom to ještě zaznamenat do protokolu?
Ne, pane Mohr, protože to není pravda.
Podívejte, já mám taky jednoho syna, který je dokonce ještě o rok mladší, než vy.
Taky má občas hloupé řeči, ale teď je na východní frontě,
protože pochopil, že musí splnit svoji povinnost.
Věříte ještě v konečné vítězství, pane Mohr?
Člověče slečno Schollová, kdyby jste byla obezřetná,
nezapletla byste se do těchto aktivit.
Vždyť vám jde o život!
Tady. Protokol říká následující:
"Po naší rozpravě jsme dospěli k názoru,
že vaše jednání spolu s vaším bratrem,
v nynější fázi války, byl zločn proti společnosti,
obvzvláště, když je v našich v očích krutý a drsný
boj a musíte být přísně potrestána."
Ne, z mého hlediska ne.
Kvůli jedné chybě se nepatří, aby byl váš bratr odsouzen.
Ovšemže kvůli idejím. Já bych to stejně udělala znovu, abych
změnila váš špatný názor na svět.
Podle mého neměnného názoru jsem udělala pro můj národ to nejlepší.
Nelituji toho a chci za to nést následky.
- Zapisovatelka na sepsání protokolu. - Ano.
Řekněte šéfovi, že jsme hotovi.
Mohr mi postaví zlatý most, když odvolám moje myšlenky.
- A? - Nepřistoupím na to.
Proč ne?
Sophie, ty jsi ještě tak mladá, musíš kvůli svým idejím přežít.
A kvůli tvé rodině. Proboha, vezmi tu nabídku!
Není cesty zpátky.
Letecký poplach!
K zemi, pryč od okna! Tady dole je to nejjistější.
K zemi!
Už to dlouho nepotrvá a budeme svobodní!
Ten nově příchozí není Schmorell,
ale Christoph Probst.
Taky velezrada.
Je mi to líto. Myslela jsem...
On má tři děti.
A to nejmladší se právě narodilo
a jeho žena leží v horečkách.
Slečno Schollová, teď musíte za vaším žalobcem.
Tak, pokračujte!
Toto je můj obžalovací spis.
Vaše přelíčení bude zítra ráno před Prvním senátem lidového soudu zde v Mnichově.
Písemné předvolání jsem předložil.
- Už zítra? - Tato věc nesnese odklad.
Velezrada, rozklad vojenské síly a napomáhání nepříteli.
A zítra je už proces!
Takový překrásný slunečný den...
Prosím tě z celého srdce,
volám tě, volám "ty",
kdybych vědela, že je v tobě jediná moje záchrana,
já tě prosím,
neodvracej se ode mě, drahý bože, můj stvořiteli.
Amen.
Já jsem Klein, váš obhájce.
Četla jste obžalovací spis?
- Ano. - Máte k tomu dotazy?
Co se stane mým rodičům a sourozencům v Ulmu?
Prosím.
O tom se rozhodne na jiném místě.
Já chci ale vědět, co se jim stane, jste přece můj advokát!
Říkate to tónem, jako bych byl za vaši situaci zodpovědný.
Mám právo vědět, co se stane s mojí rodinou a vy to víte!
Myslíte, že na to máte nárok?
Je jedno, jak bude můj bratr odsouzen, nechci žádný mírnější trest.
Z vašeho pohledu jsem stejně tak vinna, jako on.
Víc toho říct nechcete?
- Ne. - Vy a váš bratr si sice myslíte, že nebutete
tomuto lidovému celku podřizovat. Ale to se tedy pletete!
Zítra dokonce přijede soudní předseda mimořádně z Berlína!
Ten vám jistě brzy vyžene vaše tlachy z hlavy, milá slečno,
ten vás a vašeho pana bratra udělá takhle malé!
Otevřít!
- Stalo se něco? - Ne, ne, uvidíme se zítra na přelíčení.
Hrozný zbabělec.
Ten Freisler vás zítra označí za sprosté zločince.
Dříve byl sovětský komisař. Musel se osvědčit na domácí frontě.
Náš otec říká: Chtěl bych, aby vaše důjstojnost a svoboda přežila,
i když je to těžké.
Bude to zítra přístupné veřejnosti?
Ano, jistě. Bude to ukázkový proces, aby odstrašil ostatní.
Pak musí Freisler přede všemi hovořit o našich letácích.
A všichni uslyší, co si myslíme. U studentů to určitě
vyvolá povstání, až se dozví, že tohle všechno je jen kvůli pár letákům.
Po procesu budeš napřed přeložena a...kdyby došlo k nejhoršímu:
99 dní zaručují každému před výkonem rozsudku.
"Tvrdá duše, měkké srdce", řekl můj bratr.
Zdálo se mi...
V rukou jsem držela dítě v dlouhých bílých šatech.
Cítím její teplo... náhle se země začala třást
a přesně pode mnou se vytvořila trhlina.
Začínám sjíždět dolů. Hledím na dítě
a mám přesně tolik času, abych ji stihla dát na bezpečnou stranu.
Hroutím se, ale i přesto cítím spásu a úlevu...
Dítě v bílých šatech je naše idea, a ta přečkala.
- Schollová, všechno je připraveno k přesunu! - Paní se musí nejprve dobře obléct!
Díky.
- Bůh s tebou, Sophie! - Bůh s tebou, Elso!
Díky moc.
- Jak se máš?
- A ty?
Ticho! Mluví jen ten, kdo bude tázán!
- Musíš teď za sebe bojovat. - Ticho už!
- Sláva Hitlerovi! - Sláva Hitlerovi!
Zahajuji přelíčení Prvního senátu lidového soudu proti
Hansi Fritzi Schollovi, Sophii Magdaleně Schollové z Mnichova,
jakož i Christophovi Hermannu Probstovi z Aldransu kvůli velezradě,
rozkladu vojenské síly a napomáhání nepříteli.
Probst, Christoph!
Vy jste ženatý a máte tři děti?
Ano, dva a půl roku, rok a čtvrt a jedno narozené před čtyřmi týdny.
A jak chce takový...nezodpovědný člověk správně
vychovat tři děti? - Já jsem dobrý otec a...
Co "a"?
...a nepolitický člověk.
Nepolitický tomu říkáte... Abyste mě nerozesmál!
Toto je přece vaše písmo!
- Ano. - Ani starost nacisticé říše
o vaše odborné vzdělání, ani skutečnost,
že jen národně socialistická politika vám umožnila
mít rodinu jako student, vám nezabránily v tom,
abyste přijal výzvu Schollových vypracovat tyto rukopisy,
jež pohanily hrdinský boj ve Stalingradu,
označily vůdce jako velkého vojenského zločince
a domáhaly se kapitulace. Uznáváte to?
Ovšem. Ale to byl přece jen koncept...
Není žádné "jen" v přežití německých obyvatel v boji.
Ale chtěl bych říct, že jsem při sepisování trpěl depresemi.
Opravdu? Nějaké psychické deprese při sepisování
to zavinily?
Pod psychickými depresemi při sepisování konceptu jsem trpěl.
Válka, horečka mé ženy po porodu, které přece stále ještě...
Ach, přestaňte s tím! To přece neomlouvá takovou podlou zradu!
Já jsem se od toho včera přece distancoval.
Kromě toho musím trvat na tom, že jsem ani finančně,
ani obstaráváním materiálu, ani zhotovením nebo rozšiřováním
spisů jako takových, nepřispíval.
- Moje duševní rozpoložení bylo... - Ano, všichni jsme slyšeli, že se
vydáváte za psychopatického idota, abyste z toho vyšel lépe.
Pane předsedo, moje děti potřebujé otce.
Takový špatný vzor si německé děti nevezmou.
Vy si to přece nezasloužíte, Probste!
- Obhajoba, nějaké další otázky? - Ne, pane předsedo.
Odvést!
Scholl, Hans!
- Vy studujete od jara 1939 medicínu? - Ano.
A dnes, díky starosti nacisticé vlády,
jste v osmém semestru. - V osmém semestru, správně.
Za výdaje říše! Také jste tedy ještě příživník.
Počas vojenského tažení na Francii jste byl v jedné nemocnici
a od července do listopadu 1942 na východní frontě jako santitní služba?
To je taky pravda. Ale chtěl bych říct, že...
- Nic neříkejte, dokud se vás nezeptám! - Chci říct, že nejsem paraz...
Zavřete hubu, nebo vás nechám vyvést!
...pro vojáka studentské roty je studium povinné.
Ach, tak my budeme mluvit o povinnosti!
Jako student máte povinnost být příkladem pro pracující společnost!
Ani sociální péče, kterou vám Říše poskytuje,
vám nezabránila, že jste v první polovině léta 1942
rozšířil čtyři vydání letáků "Bílých růží", poraženecky
předpovídal německou porážku, vyzýval ke všeobecnému pasivnímu odporu,
k sabotáži ve zbrojním průmyslu a při každé příležitosti
pobízel německý lid, aby se vzdal svého nacionalistického způsobu života
a své vlády.
- To je neslýchané! - Drzé, něco takového... - Zrádce své vlasti...
Scholle, přiznáváte se?
- Ano. - A vaši sestru jste do toho zbaběle zatáhl.
- To bylo moje rozhodnutí. - Ptal jsem se vás, obžalovaná?
- Musím to uvést na pravou míru. - Ušetřete nás vašich komentářů!
Napsal jste tyto letáky, protože jste měl klamnou představu,
že německý národ může přejít válku jen zrazením vůdce?
- Válka nemůže... - Ano nebo ne? Nemůže to být přece tak těžké!
Proti Americe, Anglii a Rusku nemáme žádnou šanci.
Podívejte se přece na mapu!
Hitler vede německý lid s matematickou jistotou do propasti.
Nemůže už vyhrát tuhle válku, může ji jen dále protahovat!
Vy se nesmírně pletete v bojové morálce
a nezastavitelnosti německých národů!
Tohle vaše teroristické napomáhání nepříteli
vede k dalšímu umírání německých vojáků!
Jen ten, kdo teď válku co nejdříve ukončí, zabrání tomu, že...
- Ukončit válku? Ano, jakpak? - ...zabrání tomu, že...
Ano, myslíte tedy, že můžete rozhodovat o válce a míru?
Celý německý národ chce totální válku!
Německý národ je vykrvácený a chce svobodu. Hitler a jeho pomocníci
zavinili neuvěřitelné krveprolití v Evropě
obrovských rozměrů. Každý zde ví...
- Každý... - Ano, co si to namlouváte?
Vy bezcený pse, vy máte ještě tu drzost
před soudem hanit vůdce?
Já jsem byl na východní frontě, stejně jako mnozí posluchači tady.
Vy ne!
Já jsem viděl proudy krve v Polsku a Rusku na vlastní oči.
Viděl jsem, jak byly ženy a děti
zastřeleny německými vojáky. - Ano, jste tedy tak blbý,
že jste se domníval, že vám to uvěří aspoň jeden jediný spoluobčan?
Kdybyste se Hitler a vy nebáli našich názorů,
tak bychom tu nestáli. - Ach, zavřete už hubu!
Beztak je to...bezcený ničema...
Vy jste přece jen takový...takový hlupák a hnusný zrádce!
Konec výslechu!
- Ještě otázky? - Ne.
- Žádné otázky, pane předsedo. - Scholl, Hans, zpět na lavici.
Sophie Schollová!
Nestydíte se, že jste na univerzitě šířila letáky
s vlastizradným obsahem? - Ne, nestydím se!
V hale jste je házela...jen tak?
Ne jen tak, ale ještě poslední letáky...
Mluvte hlastitěji, je vám špatně rozumět.
Chtěla jsem ještě rozšířit poslední letáky
s našimi myšlenkami, co nejrychleji to šlo. - Myšlenkami? Těmhle sračkám tady říkáte myšlenky!?
To vypadá na úplné idioty, ne na německé studenty.
- My bojujeme slovy. - Tady jste přece napsali:
"...proto je třeba se oddělit od nacistické spodiny!"
Jen se podívejte na sebe a podivejte se na spodinu!
Kde jste vlastně vzali papír na tyhle pamflety?
- Koupili a z univerzity. - Takže z univerzity?
Rodinná a záludná krádež národního majetku! Papír, zrovna papír, toho je nedostatek!
To vypadá na velezradu.
Můj bratr a já jsme se pokoušeli těmi letáky lidem
otevřít oči a ukončit krveprolití ostatních národů a židů
dříve, než to tak jako tak udělají spojenci.
Máme být pak na věky před celým světem zostuzeni a stát se nenáviděným národem?
Ach, vládnoucí lid toto nezajímá.
Váš vládnoucí lid chce ve skutečnosti svobodu.
A že důstojnost člověka opět nalezne úctu.
To chce bůh, svědomí a soucit.
Ano, co si tedy představujete?
Totální válka přinese německému národu vítězství
a stane se větším a očištěným.
Co jsme říkali a psali, to si mysleli i mnozí jiní.
Jen se to neodvážili vyslovit. - Ach, mlčte už konečně!
- Otázky? - Ne.
Konec zkoumání důkazů. Odvést!
Tak a nyní přejdeme ještě k závěrečné řeči obžalovaných. Probst!
- Jsem otec... - Vyveďte ty lidi ze sálu!
Já jsem Robert Scholl, otec dvou obžalovaných.
- Chci říct něco k obhajobě... - To jsem nedovolil! Vyvést!
- Pryč odsud, vyvést! - Existuje ještě jiná spravedlnost!
Klid!
Nyní závěrečná slova. Obžalovaní, povstaňte!
- Probst! - Já vás prosím, nechte mě žít kvůli mým dětem.
Také jsem se přiznal v celém rozsahu.
A vy, Scholle?
Žádám vás, velký soude, ctihodnosti, ušetřete tohoto muže a potrestejte mě.
Jestli nemáte nic na svoji obhajobu, tak laskavě mlčte!
Sophie Schollová!
Brzy budete stát tady, kde teď stojíme my.
Každý slušný člověk tady v sále je pobouřen tím, co jste teď řekla!
Ve jménu německého národa,
ve věci trestní proti Hansi Fritzi Schollovi z Mnichova,
Sophii Magdaleně Schollové z Mnichova
a Christophu Hermannu Probstovi z Aldrans,
dospěl První senát lidového soudu na základě hlavního líčení
z 22. února 1943 podle zákona k rozhodnutí:
Obžalovaní během války vyzývali v letácích k sabotáži ve zbrojení
a volali po svržení nacionálně socialistického způsobu života našeho lidu,
propagovali poraženecké myšlenky, veřejně uráželi vůdce
a tím podporovali nepřítele říše
a rozvrátili naše vojsko.
Proto se odsuzují k trestu smrti.
Vaše občanská čest je navždy ztracena.
Výlohy tohoto řízení uhradíte.
Váš teror bude brzy u konce.
Dnes nás pověsíte a zítra budete na řadě vy.
Odvést!
- Sláva Hitlerovi! - Sláva Hitlerovi!
Tudy.
Jestli chcete ještě něco sdělit na rozloučenou,
vyjádřete se prosím v krátkosti, slečno Schollová.
Ještě dnes?
Já jsem myslela, že každý má 99 dní...
Napište milému.
Milovaný Fritzi...
Pojďte. Máte ještě návštěvu.
Návštěvu?
Prosím, nebojte se.
Všechno bych udělala znovu stejně...
Všechno to bylo správné. Jsem na vás hrdý.
Moje holčičko.
Mami...
Jsi tak statečná a silná.
Nuže, takže už nikdy nepřekročíš náš práh.
Uvidíme se znovu na věčnosti.
Křič, Sophie. Ježíš...
- Ano, mami, ale ty taky...
Slečno Schollová, prosím.
Zrovna jsem se rozloučila s rodiči.
Oni to pochopí.
Pojďte, prosím.
Slečno Schollová, jmenuji se Alt.
Jsem vězeňský kněz.
Můj bože, všemohoucí otče,
udělej tuto zemi plodnou,
aby tato semínka nepřišla na zmar,
nech alespoň růst touhu po tobě, stvořiteli,
jehož oni už nechtějí vidět.
- Amen. - Amen.
Prosím vás o boží požehnání.
Ať ti žehná bůh, otec, jenž tě stvořil podle obrazu svého.
Ať ti žehná bůh, syn,
který tě spasil z tvého utrpení a umírání.
Ať ti žehná bůh, svatý duch,
který je připraven vzít tě a uzdravit ve svém chrámu.
Trojice boží, buď k ní milostivá
a uchovej jí věčný život.
- Amen. - Amen.
Bůh je s tebou.
Je to sice proti předpisům, ale...
Pospěšte si, prosím.
Děkuji.
Nebylo to uděláno nadarmo.
Slečna Schollová.
Slunce ještě svítí.
Sophie Magdaleno Schollová,
říšský ministr spravedlnosti nařízením ze dne 22.2. 1943 rozhodl,
že nevyužije svého práva udělit milost,
tudíž spravedlnosti se může nechat volný průběh.
Je přesně 17 hodin. Rozsudek smrti bude proveden.
Ať žije svoboda!
Odsouzení, soudem označeni jako členové "Bílých růží":
Do vězení a nápravného zařízení byli odsouzeni:
Konaly se i další soudy a mimořádné soudy proti členům "Bílých růží" a byly uloženy přísné tresty.
Helmuth von Moltke dopravil šesté vydání letáků "Bílých růží"
přes Skandinávii do Anglie. Milióny kopií budou
uprostřed roku 1943 po Německu roztroušeny spojeneckými letadly.
Nadpis zní: "Německý leták,
manifest mnichovských studentů." (viz. obrázek: http://www.wrose.szm.com/wr/i/flugi.jpeg)
Informace o "Bílých růžích" a dobové fotky hlavních postav filmu zde: http://www.wrose.szm.com/wr/ii/chrono.htm
Překlad: Prince (mastr18@email.cz)