- La ce te uiţi, Caroline ? - La cum bate vântul, mamă.
Au anunţat că vine un uragan.
Sunt pe o barcă. Alunec...
Te pot ajuta cu ceva, mamă ?
Scumpo... Nu e nimic de făcut. Se va întâmpla inevitabilul.
Mi-e tot mai greu să-mi ţin ochii deschişi. Am gura uscată.
Încet, dnă Daisy. O să vă scărpinaţi până la sânge.
Mai vrei medicamente, mamă ?
Doctorul spune că-ţi dă câte vrei.
E inutil să suferiţi.
O prietenă mi-a povestit că n-a avut şansa să-şi ia adio de la mama ei.
- Voiam să... - Lasă...
Voiam să-ţi spun ce dor o să-mi fie de tine...
Caroline...
- Ţi-e teamă ? - Sunt curioasă. Ce urmează ?
Au construit gara în 1918.
Tata a fost acolo în ziua inaugurării.
Cânta fanfara...
Cel mai bun ceasornicar din tot ţinutul făcuse nemaipomenitul ceas.
Îl chema... dl Gateau.
Dl Prăjitură.
Era însurat cu o creolă din parohia Evangeline şi aveau un fiu.
Dl Gateau era orb din naştere.
Când a împlinit anii, fiul lor s-a înrolat.
S-au rugat la Dumnezeu să-l apere de rău.
Luni bune n-a făcut altceva decât să lucreze la ceasul gării.
Într-o zi, a sosit o scrisoare.
Dl Gateau, terminându-şi treaba, s-a dus singur la culcare.
Şi fiul lor a venit acasă.
L-au înmormântat în cavoul familiei,
ca să-i urmeze şi ei când le va sosi ceasul.
Dl Prăjitură a continuat lucrul la ceas,
grăbindu-se să-l termine la timp.
A fost o dimineaţă de neuitat. Tata spunea că au venit mulţi oameni.
Până şi Teddy Roosevelt era de faţă.
Merge invers !
L-am făcut aşa înadins,
ca băieţii căzuţi în război să se ridice şi să se întoarcă acasă.
Să lucreze pământul, să aibă copii.
Să trăiască vieţi lungi şi împlinite.
Poate fiul meu se va întoarce şi el.
Îmi pare rău dacă am supărat pe cineva. Sper să vă placă ceasul.
Dl Prăjitură n-a mai fost văzut.
Unii spun că a murit de inimă rea.
Alţii spun că a plecat pe mare.
Îmi permiteţi să dau un telefon ? Cineva are grijă de băieţelul meu.
Desigur.
- Sper că nu te-am dezamăgit ! - N-aveai cum.
Nu mă pot lăuda cu multe realizări.
Caută-mi valiza de culoare închisă.
- Găseşti un jurnal. - Ăsta ?
- Îmi citeşti din el ? - Asta îţi doreşti ?
Am încercat să-l citesc de o sută de ori...
- Nu e tocmai un... - Vreau să-ţi aud vocea.
E datat 4 aprilie 1985. Scrie "New Orleans".
"Acesta e testamentul meu."
"N-am multe bunuri de lăsat. Bani, mai deloc."
"Voi pleca din lumea asta aşa cum am venit: singur şi fără nimic."
"Nu am decât povestea mea şi o scriu cât mi-o mai amintesc."
"Numele meu e Benjamin Button."
M-am născut în condiţii neobişnuite.
Primul Război Mondial se sfârşise
şi mi s-a spus că am venit pe lume într-o noapte de bun augur.
- Ce cauţi aici ? - Thomas, mă tem că ea va muri.
Ce ? Destul ! Plecaţi de lângă ea !
Am venit într-un suflet. Pe străzi e plin de oameni.
- Promite-mi c-o să ai grijă de el. - Da.
Şi-a dat viaţa pentru mine. Îi voi rămâne veşnic recunoscător.
Dle Button...
Thomas !
Unde te duci ?
Ce cauţi aici ? Ce ai acolo ?
Haide, Queenie !
Dle Weathers ! Ştii că am mult de lucru.
- Fă şi d-ta o mică pauză. - Termină cu prostiile.
Un miros dulce pluteşte în aer.
Eşti foarte frumoasă astă-seară, dră Queenie.
Mai frumoasă ca oricând. Maroul ţi se potriveşte cu nuanţa ochilor.
Taci !
Ia să te vedem... Nici d-ta nu arăţi rău !
Hambert s-a întors. Şi-a pierdut picioarele, dar trăieşte.
- Ştiu că l-ai plăcut. - Mai mult decât ar fi meritat.
Dna Simone a făcut pe ea.
Dacă se repetă, îi punem scutece. Vin imediat !
Ce plăcut e afară ! Vino puţin cu mine.
- Ce Dumnezeu ?! - Ce-i asta ?
O creatură a Domnului !
Sper că nu l-am lovit când am trecut peste el !
- Mai bine să chemăm poliţia. - Bietul bebeluş !
- Eu plec. - Sigur nu l-a vrut nimeni !
Ai răbdare ! Vezi tu ce vrea. Du-te, mă întorc.
Queenie, Apple iarăşi s-a murdărit !
Fă-i baie ! Şi d-ta, dnă Duprey, vezi-ţi de treabă !
O să păţeşti la fel, nu peste mult timp !
- Cineva mi-a furat colierul. - Bine, vin imediat la dv.
Întoarceţi-vă sus, bine ?
Eşti urât rău, dar tot Dumnezeu te-a creat !
Queenie, Apple nu vrea să facă baie fără d-ta !
Vin imediat !
Aşteaptă-mă aici, bine ?
Perlele sunt de la sora mea. Nu le găsesc nicăieri !
- Cineva îmi fură bijuteriile. - Sunt aici, dnă Hollister.
Chiar la gâtul dv. Acum, gata cu gălăgia.
Dr. Rose mai e aici ?
Aveţi inima puternică, dar trebuie să evitaţi agitaţia.
Mă bizui pe dv., doamnelor...
Puteţi veni până jos ?
N-am mai văzut aşa ceva. E aproape orb de la cataractă.
Cred că e şi surd. Are artrită severă.
Pielea şi-a pierdut elasticitatea, iar membrele îi sunt osificate.
Prezintă toate bolile specifice unui nou-născut,
ci a unui bătrân de 80 de ani, cu un picior în groapă.
Trupul îl trădează înainte să fi început să trăiască.
- Al cui este ? - E copilul surorii mele din Lafayette.
A avut o aventură nefericită. Bietul copil are cel mai mult de suferit.
S-a născut alb.
Există locuri pentru copii nedoriţi, ca acesta, Queenie.
Aici nu putem hrăni încă o gură.
Fundaţia Nolan consideră că azilul le dă şi aşa destulă bătaie de cap.
Aţi spus că nu mai trăieşte mult.
Unele creaturi nu sunt menite să supravieţuiască.
Nu. Acest bebeluş e un miracol. Dar nu genul de miracol plăcut lumii.
Ascultaţi-mă cu toţii ! Avem un musafir
care va rămâne cu noi o vreme.
Sora mea a născut un copil pe care nu-l poate ţine, aşa că...
Îl cheamă... Benjamin.
Nu e un copil sănătos, aşa că va trebui să-l îngrijim bine.
Am avut zece. Nu există copil la care să nu mă pricep. Arată-l.
Sfinte Doamne ! E leit fostul meu soţ !
S-a născut bătrân. Dr. Rose spune că n-are mult de trăit.
Intră în club !
Zâmbeşte !
Hambert îţi transmite salutări.
Ţi-ai pierdut minţile ? Ştiu că nu poţi să faci copii,
dar nu-l poţi păstra pe ăsta. Poate nici nu e om !
Dle Weathers, întoarce-te !
Te rog !
Nu ştim niciodată ce ne aşteaptă.
Se pare că-mi găsisem un cămin.
- E adevărat ce scrie ? - Ai o voce aşa de plăcută...
E de la un tramvai vechi.
Şi ceasul mergea mai departe, an după an.
Dar eu nu ştiam că sunt copil.
Credeam că sunt ca toţi ceilalţi.
Un bătrân în amurgul vieţii.
Nu mai zdrăngăni cu furculiţa. E pentru mâncat, nu pentru joacă !
Şi te rog să foloseşti şervetul, dle Benjamin !
Bună, băiete !
Dar mă rodea curiozitatea...
Oare ce era în josul străzii ? Sau după următorul colţ ?
Benjamin ! E periculos. Întorce-te şi stai cuminte !
Am iubit-o foarte mult. Era mama mea.
Mamă !
În unele zile, mă simt altfel decât în ziua dinainte.
Cu toţii ne simţim altfel pe măsură ce trece timpul.
Dar toţi ne îndreptăm spre acelaşi lucru, numai că pe drumuri diferite.
Tu mergi pe drumul tău, Benjamin.
- Mamă, cât mai am de trăit ? - Fii recunoscător pentru ce ţi-e dat.
Oricum, ai depăşit aşteptările doctorului.
În unele nopţi, dormeam singur.
Nu mă supăram. Ascultam casa cum respiră.
Mă simţeam în siguranţă printre oamenii care dormeau.
Zilnic se întâmpla acelaşi lucru. În fiecare dimineaţă, la 5:30,
generalul în rezervă Winslow înălţa steagul, indiferent de vreme.
Dna Sybil Wagner, fostă soprană, cânta Wagner.
Hai, băiete, să trezim la viaţă picioarele astea bătrâne !
Să te facem să mergi, ca să mă poţi ajuta la treabă.
Indiferent de anotimp, cina era servită la 5:30 fix.
Me-lasă.
Melasă !
Am învăţat să citesc la cinci ani.
Bunicul era costumierul unui actor celebru.
Îmi aducea acasă toate piesele, să le citesc.
"Voi, paznici buni ai bătrâneţii mele,"
"Pe Mortimer pe moarte aici lăsaţi-l să se odihnească !"
"Lunga închisoare"
"M-a frânt de parcă am fost pe roată tras."
"Mi-e părul alb, un vestitor al morţii,"
"Al morţii mele... Edmund Mortimer."
Credeai că sunt un ignorant sadea, nu-i aşa ?
Tata lucra pentru actorul John Wilkes Booth.
El l-a omorât pe Abraham Lincoln. Nu ştii niciodată ce te aşteaptă !
Sâmbătă seara, mama mă lua cu ea la biserică.
Cu ce te pot ajuta, sora mea ?
Părţile ei femeieşti nu sunt la locul lor şi nu poate avea copii.
Dumnezeule îndurător, iartă păcatele acestei femei,
ca să-i poată rodi pântecele. Ieşi, boală blestemată !
Lăudat fie Domnul ! Aleluia !
Bătrânul acesta de ce suferă ?
Satana vrea să-l ia în mormânt înainte de vremea lui.
Afară, Zebuchar ! Afară, Belzebut !
- Câţi ani ai ? - Şapte, dar arăt mult mai bătrân.
Domnul să te binecuvânteze !
Are şapte ani !
Acesta e un om optimist.
Cu credinţă în suflet ! În ochii Domnului, toţi suntem copii !
O să te ridicăm din scaun şi o să te facem să mergi !
În numele lui Dumnezeu... ridică-te !
Haide, umblă !
Dumnezeu o să te ajute să mergi.
O să-l ajute pe acest bătrân să păşească fără cârje !
O să umbli cu ajutorul credinţei tale şi a inspiraţiei divine !
Mergi !
Nu-l atingeţi !
Ridică-te, bătrâne ! Ridică-te precum Lazăr !
Am spus să te ridici !
Spuneţi "aleluia" !
Umblă, da !
Când mă gândesc în urmă a fost miraculos.
Dar ştiţi vorba: "Dumnezeu a dat şi Dumnezeu a luat !"
Laudă nesfârşită Domnului !
Erau aşa de multe zile de naştere...
Ca să nu rămânem fără, economiseam lumânările.
Queenie, ştii că nu-mi plac nici aniversările, nici tortul !
Moartea ne vizita des. Oamenii veneau şi plecau.
Ştiai întotdeauna când cineva ne părăsea. În casă se aşternea liniştea.
Era un loc minunat unde să creşti
împreună cu oameni scăpaţi de grijile tinereţii,
care se preocupau de vreme şi de temperatura apei din cadă
şi care admirau asfinţitul.
Când ne părăsea cineva, altcineva îi lua locul imediat.
Am fost însurat de cinci ori.
Am fost prins, împreună cu a cincea mea soţie, de un trib de canibali.
Am evadat traversând râul. Ea nu ştia să înoate, şi a fost mâncată.
A doua nevastă a călcat pe o cobră şi a murit. I-am purtat ghinion.
El e dl Oti, o cunoştinţă a unei cunoştinţe de-ale mele.
E pigmeu.
Tribul ne-a vândut unui american pe purcei, pantofi şi bere.
Am auzit că nu eşti aşa de bătrân cum pari. Păcăleşti pe toată lumea.
- Care-i treaba ? Ai Madjembe ? - Ce-i aia ?
- Viermi intestinali. - Nu cred că am viermi.
- Aşa e felul meu. - Hai să bem o bere rece !
- Nu am voie. E periculos. - Cine spune asta ? Hai, mărunţelule !
Opriţi, vă rog !
M-au băgat în cuşca maimuţelor la grădina zoo din Philadelphia.
În prima zi, am avut trei mii de vizitatori.
Uite !
- Cum e să trăieşti în cuşcă ? - Pute !
Dar maimuţele sunt nemaipomenite.
Aruncam cu suliţa, mă luptam cu Kowali, femela de urangutan.
Când nu mă jucam cu maimuţele,
voiau să alerg spre gratii şi să sperii lumea rânjind.
- Apoi, ce ai făcut ? - Am plecat de la zoo şi am umblat.
- Am colindat încolo şi încoace. - Singur ?
Şi tu vei fi singur multă vreme. Când eşti altfel, asta ţi-e soarta.
Dar îţi spun un secret. Cei graşi, cei slabi,
lunganii şi albii sunt la fel de singuri ca noi.
Numai că ei se tem groaznic de asta.
Mă gândesc la râul lângă care am crescut. Ce-aş mai sta pe malul lui !
Haide, am o întâlnire !
- Iată-l pe mărunţel ! Gata, scumpule ? - Ca întotdeauna.
Filamena, dl Benjamin.
- Încântată, domnule. - Plăcerea e a mea, doamnă.
Ştii să te întorci acasă, nu ? Ia-o pe St. Charles, spre strada Napoleon.
Unde Dumnezeu mi-ai umblat ? Vino imediat.
Am fost moartă de spaimă.
Ştii câte griji mi-am făcut ?
Fusese cea mai frumoasă zi a vieţii mele.
- Cum respiră ? - Superficial.
Uraganul ne va ajunge în câteva ore. Trebuie să-mi duc fiul la sora mea.
Aici, în spital, sunteţi în siguranţă.
Asistentele sunt aici, dacă aveţi nevoie de ele. E în ordine ?
- Da, o să-i citesc mamei. - Mă întorc peste o oră.
- A trecut cineva pe aici ? - Da. Dorothy pleacă.
Continuă, Caroline.
Duminica, rudele veneau în vizită. De Ziua Recunoştinţei, în 1930,
am întâlnit-o pe cea care mi-a schimbat definitiv viaţa.
Benjamin ! Parcă ai întinerit !
- Bună ziua, dnă Fuller. - Mergi în baston, cu spatele drept.
- Ce elixir ai băut ? - Mulţumesc, doamnă.
Bunico ! Uită-te la mine !
Nemaipomenit ! Vino încoace !
Ea e nepoata mea, Daisy. Ţi-l prezint pe dl...
Benjamin, mă tem că nu-ţi cunosc numele de familie.
"Benjamin" e suficient.
Nu i-am uitat niciodată ochii albaştri.
Cina e servită !
Doamne, dă-ne sănătate, iubire, prieteni şi de toate !
Amin !
- Curcanii nu-s păsări ! - De ce spui asta ?
Sunt din familia fazanilor, nu pot zbura. Nu-i aşa că e trist ?
Îmi plac păsările care nu pot zbura. Sunt delicioase !
Groaznic !
Vreau să anunţ ceva acum, când ne facem toţi rugăciunea.
S-a întâmplat o minune. Domnul m-a ascultat.
- Ce vrea să spună ? - O să aibă un copil, prostuţule.
Aşa mi-a spus şi mama când urma să am un frăţior,
dar n-a trăit mult, fiindcă nu respira cum trebuie.
"... când a primit frumoasele picioare promise de Marele Zeu Nqong."
"E ora 5, fiindcă aşa arată ceasul Marelui Zeu Nqong."
Încă o dată !
- Mai citeşte-ne-o o dată ! - Dar după aceea trebuie să vă culcaţi.
Promit.
"Old Man Kangaroo..."
- Dormi ? - Cine-i acolo ?
Eu, Daisy.
- Bună ! - Hai cu mine !
- Unde mergem ? - Vino sub masă !
- Aprinde-o ! - N-am voie să mă joc cu chibriturile.
Nu fi fricos ! Aprinde-o !
Îţi spun un secret, dacă-mi spui şi tu unul.
Am văzut-o pe mama sărutând un alt bărbat. Era roşie ca focul.
E rândul tău.
- Nu sunt aşa de bătrân cum par. - Te cred.
Nu pari un om bătrân, aşa, ca bunica.
- Nu sunt ! - Eşti bolnav ?
Le-am auzit pe mama şi pe Tizzy şuşotind.
Spuneau că o să mor în curând, dar poate nu-i aşa.
Eşti ciudat, n-am mai văzut pe cineva ca tine.
- Îmi dai voie ? - Da.
Ce cauţi sub masă ? Treci înapoi în pat !
E trecut de miezul nopţii ! N-ai voie să te joci cu el !
Da, bunico.
Întoarce-te în pat, domnişorică.
Eşti prea micuţă ca să umbli singură noaptea !
Iar ţie ar trebui să-ţi fie ruşine !
Eşti un alt gen de copil, un copil-bărbat.
Lumea nu va înţelege cât eşti de diferit.
- Ce-i cu mine, mamă ? - Vino aici !
Nu ştim încă ce planuri are Dumnezeu cu tine.
Acum, du-te la culcare şi fii cuminte !
Nu uita să spui rugăciunea !
Ţi-am spus că m-a lovit trăsnetul de şapte ori ?
O dată, reparam o gaură din acoperiş.
Altă dată, traversam strada, să iau scrisorile.
Nu i-am uitat niciodată... ochii cei albaştri.
Mamă ? Benjamin te-a iubit din primul moment în care te-a văzut.
Nu li se întâmplă multor oameni. Vrei să continui ?
E un pasaj tăiat...
Când s-a născut copilul, viaţa mea s-a schimbat.
Copiii se năşteau, bătrânii mureau. Multă lume se perinda prin casă.
Am venit să-mi iau rămas-bun. Plec.
- Pleci ? Unde ? - Nu m-am hotărât încă.
- O să-ţi trimit o vedere. - Şi femeia cea înaltă ?
Nu mai suntem prieteni. Aşa se întâmplă uneori cu oamenii înalţi.
La revedere !
În acel an, am petrecut mult timp singur.
- Bună ziua ! - Am venit să mă mut aici.
Bun venit ! O conduci tu, te rog, în fosta cameră a dnei Rousseau ?
Îmi pare rău, dar aici nu ţinem animale.
E bătrână cât lumea şi aproape oarbă. Nu va fi o povară prea multă vreme.
Bine, câtă vreme nu ne stă în drum.
Nu reuşesc să-mi amintesc numele ei. Dna Lawson sau dna Hartford.
Poate o chema Maple. E ciudat cum, uneori,
cei pe care ni-i amintim cel mai puţin ne fac cea mai puternică impresie !
Îmi amintesc că purta diamante
şi se îmbrăca elegant, cu haine de oraş.
Cu toate astea, nu ieşea niciodată şi nu venea nimeni s-o viziteze.
Ea m-a învăţat să cânt la pian.
Nu contează cât de bine cânţi, ci ce simţi atunci când cânţi.
Încearcă asta.
Nu poţi să nu simţi muzica.
Treceam printr-o serie de schimbări. Unele, vizibile, altele, nu.
A început să-mi crească părul peste tot, printre alte lucruri...
Mă simţeam binişor în situaţia dată.
- Draga mea, mă doare... - Chem asistenta.
E un uragan major...
Nu vă simţiţi bine ? Nimeni nu ştie dacă să rămână sau să plece.
O să vă alung durerea. Vă veţi simţi mult mai bine.
V-aţi luat rămas-bun de la ea ?
Tata l-a aşteptat patru ore pe fratele meu, care venea de la Boger City.
N-a putut muri fără să-l vadă. Pare o femeie de treabă.
N-am petrecut cu ea atât timp cât aş fi...
Mă poţi ajuta ?
Queenie mă lăsa să merg cu dl Daws la Poverty Point,
să mă uit la ambarcaţiuni. Erau vremuri grele.
Ţi-am spus că m-a lovit trăsnetul de şapte ori ?
Odată, eram pe câmp cu vacile.
Al patrulea ajutor n-a apărut.
Vrea cineva să câştige doi dolari pentru o zi de muncă ?
Nu vrea nimeni să muncească cinstit pentru o plată cinstită ?
Nu plăteşte niciodată.
- Nu vrea nimeni o slujbă ? - Eu vreau.
Eşti în stare să lucrezi pe un vas, moşule ?
Cred că da.
Pentru mine e suficient. Urcă la bord. Vom afla.
Eram cât se poate de fericit. Aş fi făcut orice.
- Curăţă găinaţul ! - Imediat, domnule.
Urma să fiu plătit pentru ceva ce aş fi făcut gratis.
Numele căpitanului era Mike Clark. Lucra pe remorcher de la şapte ani.
Vino încoace !
- Mai poţi să-l scoli ? - Mă scol din pat în fiecare dimineaţă.
- Vorbeam despre bătrânul catarg. - Cred că da.
Când ai fost ultima dată cu o femeie ?
- Niciodată. - Niciodată ?
- Eu nu ştiu să fi fost. - Stai puţin !
Eşti pe pământul ăsta de Dumnezeu ştie când, şi n-ai avut nicio femeie ?
La naiba, e cel mai trist lucru pe care l-am auzit vreodată !
- Niciodată ? - Nu.
Atunci, vii cu mine !
- Cu ce se ocupa tatăl tău ? - Nu l-am cunoscut niciodată.
Mare norocos eşti ! Taţii nu vor decât să te ţină în loc.
Lucram pe remorcherul ticălosului de dimineaţa până seara.
I se zicea Irlandezul-Remorcă. Într-un final, mi-am făcut curaj
şi i-am spus că nu vreau să-mi trăiesc viaţa pe un afurisit de remorcher.
Ştii ce spun ?
Nu vrei să-ţi trăieşti viaţa pe un afurisit de remorcher.
Absolut ! Şi ştii ce-mi răspunde ?
Îmi spune: "Cine dracu' te crezi ?"
"La ce naiba te pricepi tu ?" Îi răspund...
"Dacă tot mă întrebi, vreau să fiu artist."
Râde. "Artist ? Dumnezeu te-a făcut ca să lucrezi pe remorcher, ca mine."
"Şi exact asta ai să faci !"
M-am transformat într-un artist.
Un artist în tatuaje !
Eu le-am desenat pe toate.
Acum ar trebui să mă jupoi de viu ca să-mi iei arta !
După ce mor, o să-i trimit un braţ. Pe ăsta.
Nu lăsa pe nimeni să-ţi dicteze ! Trebuie să-ţi împlineşti menirea.
- Eu sunt artist ! - Dar eşti căpitan de remorcher.
Căpitane Mike ! D-ta şi prietenul d-tale sunteţi aşteptaţi.
Să mergem să te dezvirginăm, bătrânelule !
- Vă pup, frumoaselor ! - Bună, căpitane !
Bătrânul îmi dă fiori reci. Nu e pentru mine.
Bună seara, bunicule !
A fost o noapte de neuitat.
Cine eşti d-ta, Dick Tracy ? Sunt obosită.
Încă o dată !
- Mulţumesc. - Eu îţi mulţumesc. Noapte bună !
- Mâine te mai găsesc ? - În fiecare zi, în afară de duminică.
M-a făcut să înţeleg importanţa banilor.
Ce poţi cumpăra cu ei.
E urât afară. Pot să te duc undeva ?
Sunteţi foarte amabil, domnule.
- Numele meu e Thomas Button. - Eu sunt Benjamin.
Benjamin. Mă bucur să te cunosc.
Vrei să ne oprim să bem ceva ?
Bună seara, dle Button !
- Ce vă aduc, domnule ? - Acelaşi lucru ca domnului.
Sazerac pentru amândoi. Cu whisky, nu cu brandy.
- Nu obişnuieşti să bei, nu-i aşa ? - Toate au un început.
- Cum aşa ? - Nici la bordel n-am fost până azi.
- E o experienţă. - Cu siguranţă.
- Vine o vreme pentru toate. - Adevărat.
Nu vreau să fiu nepoliticos, dar nu te dor mâinile ?
- Am o boală din naştere. - Ce fel de boală ?
- M-am născut bătrân. - Îmi pare rău.
Nu trebuie. Nu e nimic în neregulă cu bătrâneţea.
- Soţia mea a murit acum mulţi ani. - Îmi pare foarte rău.
A murit dând naştere unui copil.
- Pentru copii ! - Pentru mame !
- În ce domeniu lucraţi, dle Button ? - Fabric nasturi. "Nasturii lui Button".
Nu există nasture pe care să nu-l fabricăm !
Ne batem cu B.F. Goodrich şi cu fermoarele lui infernale.
- Mai doriţi ceva ? - Încă unul, pentru drum, Benjamin ?
Doar dacă fac eu cinste, dle Button.
- D-ta cu ce te ocupi ? - Lucrez pe un remorcher.
- Mi-a făcut plăcere să vorbim. - Şi mie, să bem împreună.
Te-ar deranja dacă aş trece din când în când să te salut ?
- Oricând. Noapte bună, dle Button. - Noapte bună, Benjamin.
Porneşte !
- Unde ai fost ? - Nicăieri.
Am întâlnit nişte oameni şi am ascultat muzică.
Sfinte Isuse !
E ciudat să creşti ! Totul se întâmplă abrupt.
Cunoşti pe cineva, şi te trezeşti brusc că altcineva i-a luat locul.
Nu mai era aceeaşi fetiţă slăbuţă.
Adoram weekendurile când venea în vizită la bunica ei.
Daisy ! Vii să-ţi arăt ceva ?
Nu trebuie să afle nimeni. Îmbracă-te, ne vedem în spate.
Haide !
- Ştii să înoţi ? - Ştiu tot ce ştii şi tu.
Îmbracă-te. Trebuie să ne grăbim.
Se simte bine ?
Căpitane Mike ?
'Neaţa ! Ne poţi scoate în larg ?
- Ştii ce zi e azi ? - Duminică.
Ştii ce înseamnă asta ? Că m-am îmbătat rău aseară.
D-ta te îmbeţi seară de seară.
- Eşti cu o fată ? - O prietenă. Vreau să-i arăt fluviul.
N-am voie să plimb civili. Îmi pot pierde licenţa.
Ce mai aştepţi ?
A ancorat pentru reparaţii, ca o răţuşcă rănită.
Dar acum zboară !
Ahoi, marinare !
Aş vrea să fi fost cu ei.
Ai spus ceva, mamă ?
Vremea se înrăutăţeşte.
Mă auzi, mamă ?
Am pierdut noţiunea timpului.
"Corpul mi se modifica rapid."
Nu ştiu cum, dar ţi s-a îndesit părul !
Dacă ţi-aş spune că, în loc să îmbătrânesc,
întineresc din zi în zi ?
Mi-ar părea rău pentru tine, că-i vei vedea murind pe cei dragi.
E o mare povară.
Nu mă gândisem niciodată la viaţă şi la moarte în felul acela.
Ne e sortit să-i pierdem pe cei ce ne sunt dragi.
Altfel, cum am şti cât de importanţi sunt pentru noi ?
Într-o zi de toamnă, ne-a vizitat o cunoştinţă apropiată.
Mergi cu mine la drogherie ?
Ea mă învăţase să cânt la pian.
Şi ce înseamnă să duci dorul cuiva.
Mersesem la bordel, băusem primul meu pahar de alcool,
îmi luasem rămas-bun de la un amic şi îngropasem o prietenă.
În 1936, când urma să împlinesc 18 ani,
mi-am făcut valiza şi am plecat.
Ştiam că, viaţa fiind imprevizibilă, s-ar putea să nu-i mai văd.
- Noroc, fiule ! - Mulţumesc.
- Te iubesc, mamă ! - Şi eu, puiule !
Să nu uiţi să-ţi faci rugăciunea în fiecare seară !
Domnul să te aibă în grijă !
Benjamin !
- Unde te duci ? - Pe mare. O să-ţi trimit o vedere.
De peste tot. O vedere, de peste tot unde te duci.
Îţi poţi închipui ?
Mi-a trimis câte o vedere de peste tot pe unde a fost.
Din fiecare loc unde a lucrat. Din Terra-Nova. Baffin Bay.
Glasgow. Liverpool. Narvik. Era cu căpitanul Mike.
Căpitanul Mike făcuse un contract pe 3 ani cu Moran Brothers, Salvare Epave.
Bătrânul vas fusese dotat cu motor Diesel şi cu un vinci nou.
Patrulam în jurul Floridei şi pe coasta Atlanticului.
Eram un echipaj de şapte: căpitanul Mike şi cu mine,
bucătarul, Prentiss Mayes, din Wilmington, Delaware,
gemenii Brody, Rick şi Vic, care se împăcau bine pe mare,
dar pe uscat nu se puteau suferi.
Ştiaţi că un vas din opt nu se mai întoarce la ţărm ?
Mai era John Grimm, ursuz ca numele lui.
Din Belvedere, Dakota de Sud.
Şi Pleasant Curtis, din Asheville, Notch.
Nu vorbea niciodată decât singur.
Îi scriam regulat. I-am spus că fusesem invitată
să dau o probă la New York City, la Şcoala Americană de Balet.
Mulţumesc.
Rămâneţi.
Dar am fost selecţionată în corpul de balet. Altă "dansatoare ambulantă".
Cum se face că, atunci când ai venit,
erai un pipernicit cu un picior în groapă,
iar acum, ori sunt eu mai beat decât cred, ori ai crescut ?
Care-i secretul tău ?
Căpitane, ce-i drept, bei cam mult !
Stăteam la un hotel micuţ, cu un nume răsunător, Palatul de Iarnă.
Habar n-aveţi ! Colibriul nu e o pasăre oarecare.
Inima îi bate de 1 200 de ori pe minut.
Îşi mişcă aripile
Dacă ai încerca să le opreşti bătaia,
ar muri în mai puţin de 10 secunde.
Nu e o pasăre obişnuită, e un afurisit de miracol !
I-au descompus mişcarea aripilor,
şi ştii ce au văzut ? Vârfurile lor fac aşa.
Ştiţi ce simbolizează în matematică cifra opt ?
Infinitul !
Toţi marinarii, indiferent de deosebirile dintre ei,
naţionalitate, culoarea pielii... aveau ceva în comun:
se îmbătau criţă în fiecare seară.
- Aşteptaţi-ne, vă rugăm. - Mulţumim.
O chema Elizabeth Abbott. Nu era frumoasă,
ci cât se poate de comună, dar pentru mine era ca o cadră.
La ce te uiţi ?
Ne-am promis unul altuia să nu ne culcăm niciodată treji.
Nu-i aşa, iubitule ?
Soţul ei, Walter Abbott,
ataşatul economic al ambasadei britanice de la Murmansk, era spion.
Poftim !
Cheia, draga mea.
Mi-am rupt tocul de la pantof.
Nu obişnuiesc să umblu în ciorapi de nailon.
Zilele erau lungi.
Iar nopţile, şi mai şi. Într-o noapte, n-am putut dormi.
Scuzaţi-mă, am insomnie.
Îmi fac un ceai. Doriţi şi dv. unul ?
Nu, mulţumesc.
- Lapte ? Miere ? - Puţină miere, vă rog.
- Sper că vă plac muştele în miere. - Mai bine nu.
Mai lăsaţi-l puţin, să se extragă.
- Să se extragă ? - Să se înmoaie.
Ceaiul se face într-un anumit fel.
Acolo de unde vin eu, se cere doar să fie fierbinte.
Aşa este.
- Sunteţi marinar. - Matelot.
Nu sunteţi cam bătrân ca să lucraţi pe un vas ?
Nu există limită de vârstă dacă-ţi faci treaba.
- Aveţi insomnie ? - De obicei, dorm ca un prunc.
Ceva m-a ţinut treaz.
Când avea 80 de ani, tata era aşa de convins c-o să moară în somn,
că se limita să moţăie după-amiaza.
Era hotărât să păcălească moartea.
Şi ? A murit în somn ?
A murit în fotoliul lui preferat, ascultând la radio programul favorit.
A ştiut el ce-a ştiut !
Soţul meu e ataşatul economic al ambasadei şi suntem aici de 14 luni.
Trebuia să mergem la Peking, dar n-a fost să fie.
- Aţi fost în Orientul Îndepărtat ? - Nu. N-am prea fost nicăieri.
- Vreau să spun, în afara porturilor. - Şi de unde sunteţi ?
- Din New Orleans. Louisiana. - Nu ştiam că mai e altul !
Şi mi-a povestit despre toate locurile în care a fost şi ce a văzut.
Am stat la poveşti până în zori.
Apoi, ne-am întors în camerele noastre, fiecare la viaţa lui.
Dar ne întâlneam în fiecare seară în lobby.
La miezul nopţii, un hotel poate fi un loc magic.
Un şoarece alergând, care se opreşte.
Un calorifer care fluieră. O perdea umflată de vânt.
Te încearcă o senzaţie de pace când ştii că cei pe care-i iubeşti
dorm în paturile lor, unde niciun rău nu-i poate ajunge.
Eu şi Elizabeth uitam de trecerea timpului până la ivirea zorilor.
Se poate să-ţi fi dat o impresie greşită.
Poftim ?
Femeile măritate nu stau la şuete cu necunoscuţii în hoteluri.
N-aş şti ce fac sau ce nu fac femeile măritate.
Noapte bună !
"Murmansk. Am întâlnit o femeie de care m-am îndrăgostit."
- Mamă ? - S-a întâmplat acum 60 de ani.
- L-ai iubit, mamă ? - Ce ştie o fată despre dragoste ?
- Nu sunt îmbrăcat potrivit. - Arăţi bine aşa cum eşti.
Nu pierde timp cu vinul sau cu brânza la Murmansk,
sunt complet banale.
În schimb, caviarul şi vodca sunt ceva de vis.
Savurează.
Nu-l mânca pe tot odată, fiindcă scurtezi plăcerea.
Acum, bea puţină vodcă înainte să înghiţi.
N-ai fost cu multe femei, nu-i aşa ?
Duminica, nu.
- Şi n-ai mai mâncat caviar ! - Nu, doamnă.
Când aveam 19 ani,
am încercat să devin prima femeie care a traversat Canalul Mânecii.
Dar în acea zi curentul era atât de puternic,
încât, pentru fiecare metru câştigat, pierdeam doi.
Eram în apă de 32 de ore.
Când mai aveam două mile până la Calais, a început ploaia.
Nemaiputând înainta, m-am oprit.
Pur şi simplu m-am oprit. Toţi m-au întrebat dacă aş mai încerca o dată.
De ce nu ?!
Dar n-am făcut-o niciodată. De fapt, după aceea n-am mai realizat nimic.
Ce mâini aspre ai !
Îţi simt vântul pe obraji.
Mă tem că e timpul să mă retrag.
Era prima dată când mă săruta o femeie.
E ceva ce nu uiţi niciodată.
- Mă faci să mă simt mai tânăr. - Şi tu, pe mine.
Dacă aş fi mai tânără, aş schimba atâtea...
- Mi-aş repara toate greşelile. - Care greşeli ?
Am tot aşteptat, crezând că pot să fac ceva, să-mi schimb situaţia.
Să realizez ceva.
Ce pierdere de timp ! Nu se mai întoarce niciodată.
Dacă vom avea o aventură, nu trebuie să mă priveşti ziua.
Ne vom despărţi înainte de răsărit şi nu vom spune niciodată "te iubesc".
Astea sunt regulile.
- Ţi-e frig ? - Îngrozitor !
A fost prima femeie care m-a iubit vreodată.
Vrei să mai sar pasaje ?
Mă bucur că a avut pe cineva, să-l încălzească.
Abia aşteptam s-o revăd.
Ne întâlneam în fiecare seară în aceeaşi cameră.
Dar de fiecare dată părea ceva nou.
Vino încoace !
Elizabeth... Noapte bună !
Până într-o seară...
Data de ieri, 7 decembrie 1941,
va fi pe veci blestemată...
E o întâlnire politică de care atârnă viitorul vostru.
S-a produs o schimbare de planuri. Japonezii au atacat ieri Pearl Harbor.
Frank D. Roosevelt ne-a cerut să ne aducem contribuţia.
Căpitanul a fost autorizat să servească în Marina SUA
la repararea şi la salvarea navelor.
Dacă cineva nu vrea să meargă la război, e momentul să spună.
Dacă puneţi piciorul pe vas, sunteţi în Marină, prieteni !
Voiam să-ţi vorbesc, Mike. Soţia mea e bolnavă.
Vreau s-o mai văd o dată.
Eşti liber să pleci acasă, dle Mayes.
Cine o să ne gătească ?
Intoxicaţia alimentară e una dintre cauzele principale ale morţii pe mare.
Imediat după echipamentul de protecţie inadecvat.
Mă înscriu eu, căpitane. Gătesc de când mă ştiu.
Nu ştiu, eşti cam capricios pentru război ! De ce nu ?
Să vină oricine vrea să-i caftească pe japonezi şi pe nemţălăi !
Asta e, faceţi-vă bagajele, mergem la război !
Lăsase un bilet: "Mi-a părut bine că te-am cunoscut."
Şi asta a fost tot.
Războiul n-a fost ce ne-am aşteptat.
Treaba noastră era să remorcăm epave.
Dacă a fost război, noi nu l-am văzut. Ne-a fost repartizat un om.
Artileristul iubea marina. Dar, peste toate, iubea America.
Nu există ţară pe lume ca a noastră. America înseamnă libertate.
Îl chema Dennis Smith şi era indian Cherokee.
Avea rădăcini în America de peste 500 de ani.
Pacifiştii ăştia ! Spun că nu-i lasă conştiinţa să lupte.
Unde am fi dacă toţi am acţiona după cum ne dictează conştiinţa ?
Mai încet, şefule !
Te-am urmărit. Îmi inspiri încredere.
Dacă mi se întâmplă ceva,
ai tu grijă ca banii ăştia să ajungă la soţia mea ?
N-am cheltuit nimic din ce am câştigat.
Vreau ca familia mea să ştie că m-am gândit la ei.
Toată lumea, pe punte !
Războiul ne găsise până la urmă.
Opriţi !
Pleasant, luminează !
O navă militară cu 1 300 de bărbaţi fusese despicată de o torpilă.
Eram primii ajunşi la faţa locului.
Opriţi motoarele !
Doar sunetul vasului nostru se auzea.
Fraţilor !
Submarin !
De depăşit nu-i putem depăşi pe nemernici.
La posturile de luptă !
Mersi, şefu'.
Ce e ?
E ultima ?
Căpitane !
Mi-au distrus tatuajul ! Dă-mi mâna cealaltă.
O să fie bine, căpitane. Te aşteaptă un loc călduţ în rai.
Poţi să te înfurii ca un câine turbat pentru cum au decurs lucrurile.
Poţi să înjuri, să blestemi soarta...
Dar, când îţi sună ceasul, trebuie să te desprinzi de tot.
1 328 de bărbaţi au murit în acea zi.
Mi-am luat adio de la Cherokee, de la Dennis Smith,
de la John Grimm, care prezisese că va muri acolo.
I-am trimis banii soţiei lui Pleasant, mi-am luat adio de la Vic Brody
şi de la Mike Clark, căpitanul remorcherului Chelsea.
Mi-am luat adio de la toţi ceilalţi bărbaţi care visaseră să devină
vânzători de asigurări, doctori, avocaţi sau şefi de trib.
Aici, în larg, moartea nu părea ceva natural.
Până atunci şi de atunci n-am mai văzut un colibri
atât de departe de ţărm.
În mai 1945, când aveam 26 de ani, m-am întors acasă.
Vin, dnă Alfalina.
- Queenie ? - Da ?
Isuse ! Eşti acasă ! Te-ai întors !
- Lasă-mă să te privesc. - Cine e, mamă ?
- Fratele tău, Benjamin. - Nu ştiam !
Sunt o groază de lucruri pe care nu le ştii, copilă.
Termină de măturat şi vino să mă ajuţi să pun masa !
Arăţi de parcă ai fi renăscut. Mai tânăr decât o primăvară.
Mâinile predicatorului ţi-au dat o nouă viaţă.
Am ştiut cum te-am văzut că eşti deosebit.
Mă dor genunchii de cât m-am rugat în fiecare seară:
"Doamne, adu-l sănătos acasă !" Îţi aminteşti ce ţi-am spus ?
Că nu ştii niciodată ce-ţi rezervă soarta ?
Da. Stai jos. Ai învăţat ceva ce-ai vrea să-mi povesteşti ?
- Am văzut câteva lucruri. - Cum arată suferinţa.
- Ai trăit şi bucurii ? - Sigur că da.
Asta voiam să aud. Uită-te la tine !
- Unde-i Tizzy ? - Puiule...
Dl Weathers a murit în somn în aprilie, anul trecut.
- Îmi pare aşa de rău... - Nu-ţi face griji...
Dintre vechii rezidenţi, au rămas unu sau doi. Restul sunt noi.
Îşi aşteaptă rândul ca noi, ceilalţi !
Ce bine îmi pare că te-ai întors la mine !
Va trebui să-ţi găsim o nevastă şi o slujbă nouă !
Degeaba îi cânţi, e surdă ca o ciubotă.
O să stai în fosta cameră a dnei DeSeroux.
Eşti prea mare ca să împarţi camera cu altcineva.
E ciudat înapoi acasă.
Arată la fel, miroase la fel şi mă simt la fel.
Ţi-am spus că m-a lovit trăsnetul de şapte ori ?
Odată, eram în camionul meu şi-mi vedeam de treabă.
Îţi dai seama că tu te-ai schimbat.
Într-o dimineaţă, nu mult timp după ce m-am întors...
- Nu vă supăraţi, Queenie e acasă ? - Daisy ?
- Eu sunt, Benjamin. - Benjamin ?
Sfinte Doamne !
Sigur că eşti tu ! Benjamin !
Ce mai faci ? A trecut atâta timp...
Câte ai să-mi povesteşti ! Când te-ai întors ?
Acum câteva săptămâni.
Queenie spunea că lupţi undeva pe mare.
- Ne-am făcut atâtea griji pentru tine. - Sunt bine.
- Ce frumoasă eşti ! - Nu mi-ai mai scris.
O lăsasem o fetiţă, iar acum o femeie îi luase locul.
Era cea mai frumoasă femeie pe care o văzusem vreodată.
Frumoasă.
Cea mai frumoasă !
Ţi-o aminteşti pe bunica Fuller ? A murit.
- Am auzit. Îmi pare rău. - Nu pot să cred că ne-am reîntâlnit !
Trebuie să fie soarta. Cum i se mai spune ? Kismet.
Ai auzit de Edgar Cayce, clarvăzătorul ?
Spune că totul e scris dinainte, mie îmi place să pun totul pe seama sorţii.
Nu ştiu care e cauza, dar mă bucur că s-a întâmplat aşa.
Ai fost vreodată în Manhattan ? E chiar peste apă, vizavi de unde stau.
Văd clădirea Empire State din pat.
Tu pe unde ai fost ?
Ultima oară mi-ai scris din Rusia.
Mereu am vrut să merg în Rusia. E aşa de frig cum spune lumea ?
- De două ori mai frig. - Dumnezeule !
Credinţa noastră că eşti altfel s-a dovedit a fi adevărată.
Scriai că ai cunoscut o femeie. Sunteţi încă împreună ?
A fost şi s-a terminat.
Îţi aminteşti de cartea asta ?
"Asta e reprezentarea lui Old Man Kangaroo la ora 5 după-amiaza."
Vrei să cinăm împreună ?
Ţi-am spus că am dansat pentru Balanchine ?
E un coregraf celebru. Mi-a spus că am proporţii perfecte.
La o repetiţie, balerinul a căzut, şi a introdus asta în coregrafie.
Îţi poţi imagina aşa ceva într-un balet clasic ?
Un balerin care cade intenţionat ?
Acum există dansul abstract. E ceva cu totul nou.
Şi Balanchine nu e singurul inovator. Sunt Lincoln Kirstein, Lucia Chase...
Şi Agnes de Mille ! A răsturnat toate convenţiile...
Nu se mai pune accentul pe formalism, ci pe ceea ce simte dansatorul.
În timp ce-mi povestea despre această lume nouă
şi pomenea nume irelevante pentru mine,
n-auzeam mai nimic din ce-mi spunea.
Totul e nou, modern. Se axează pe vigoare şi pe fizic.
- Trăncănesc fără oprire... - Mi-a făcut plăcere să te ascult.
- Nu ştiam că fumezi. - Am vârsta necesară.
Am vârsta necesară pentru multe lucruri.
La New York, stăteam treji toată noaptea
şi priveam cum răsare soarele deasupra depozitelor.
Mereu e ceva interesant de făcut.
Mâine trebuie să mă întorc.
- Deja ? - Mi-aş dori să mai stau.
Dansatorii nu mai au nevoie de costume sau decoruri.
Mă pot imagina dansând complet goală.
L-ai citit pe D.H. Lawrence ? Cărţile lui au fost interzise.
Cuvintele lui sunt ca sexul.
Noi, dansatorii, trebuie să avem încredere unul în celălalt.
Sexul face parte din asta.
Multe balerine sunt lesbiene.
Una dintre ele a vrut să se culce cu mine.
- Asta te deranjează ? - Care parte ?
- Faptul că voia să se culce cu mine. - Eşti atrăgătoare.
Cred că toată lumea vrea să se culce cu tine.
Să ne întoarcem acasă. Sau să luăm o cameră undeva.
- Am putea pune haina ta pe jos... - Nu ştiu, Daisy.
Nu că n-aş vrea, dar cred că te-aş dezamăgi.
Benjamin, am mai fost cu bărbaţi în vârstă.
Mâine te întorci la New York. Ar trebui să fii cu prietenii tăi.
- O dată eşti tânăr ! - Sunt destul de matură.
Daisy, în seara asta, nu !
Am putea să mergem să ascultăm muzică.
Viaţa ne e marcată de ocazii, chiar şi de cele ratate.
Era aşa de chipeş şi de distins...
- Uraganul ne va ocoli. - Grozav !
O să stau sub pătură cu mama. Spune că nimic nu va...
Benjamin ?
Mă schimbam din zi în zi.
Părul cărunt mi se împuţina şi cel sănătos se îndesea.
Aveam mirosul tot mai fin, auzul mi se ascuţea.
Puteam merge mai mult şi mai repede.
În timp ce toţi îmbătrâneau, eu eram singurul care întinerea.
Intră !
- Îţi aminteşti de mine ? - Cum să nu, dle Button ?!
- Ce aţi păţit ? - Mi s-a infectat piciorul, aşa că...
Bine ai revenit acasă, prietene !
Tot Sazerac cu whisky beţi !
- Am tabieturile mele. - Mai frecventaţi casa de pe Bourbon ?
Nu pentru multă vreme. Trăim vremuri interesante.
De la 40 000 de nasturi, începuserăm să producem o jumătate de milion pe zi.
Am angajat de 10 ori mai mulţi oameni.
Am lucrat 24 de ore din 24.
Păcat ! Războiul a fost generos cu industria nasturilor.
Sunt bolnav. Nu ştiu cât o mai duc.
- Îmi pare rău, dle Button. - Nu trebuie...
N-am prieteni. Sunt solitar.
Dacă nu te superi, mi-ar plăcea să-mi ţii companie cât de des.
O să-mi dau silinţa.
Ştii ceva despre nasturi ?
Firma a fost fondată de familia noastră acum 124 de ani.
Bunicul meu a fost croitor şi a avut un mic magazin în Richmond.
După Războiul Civil, s-a mutat la New Orleans,
unde tatei i-a venit ideea înţeleaptă de a ne face singuri nasturii.
Micuţa croitorie s-a transformat în asta. Eu nici nu ştiu să cos.
E foarte interesant. Sunteţi un om de succes.
Ce pot face pentru dv., dle Button ?
Benjamin, eşti fiul meu.
Regret din suflet că nu ţi-am spus până acum.
Te-ai născut când s-a încheiat Primul Război Mondial.
Mama ta a murit când te-a adus pe lume. Am crezut că eşti un monstru.
I-am promis mamei tale c-o să am grijă de tine.
- Nu trebuia să te abandonez. - E mama ?
La casa de vară de la lacul Pontchartrain.
Când eram mic, îmi plăcea să mă trezesc înaintea tuturor,
să alerg până pe malul lacului şi să privesc răsăritul,
ca şi cum doar eu aş fi fost pe lume.
M-am îndrăgostit de ea la prima vedere.
Pe mama ta o chema Caroline Murphy.
Lucra în bucătăria bunicului tău. Era din Dublin.
În 1903, Caroline şi fraţii ei au venit să locuiască la New Orleans.
Căutam pretexte să merg în bucătărie numai ca s-o privesc.
25 aprilie 1918. Cea mai fericită zi a vieţii mele. M-am însurat cu mama ta.
- De ce nu mi-ai spus ? - Îţi las toată averea mea.
- Trebuie să plec. - Unde ?
Acasă.
Crede că poate să apară, şi gata, se şterge totul cu buretele.
De acum, o să fim toţi prieteni. Se înşală amarnic !
Dumnezeu mi-e martor ! Ne-a lăsat 18 dolari când te-am găsit.
- 18 dolari şi un scutec murdar ! - Noapte bună, mamă !
Noapte bună, puiule !
Ţi-am spus că m-a lovit trăsnetul de şapte ori ?
Odată, îmi plimbam câinele pe drum.
Sunt chior, aproape surd,
am ticuri nervoase, uit mereu ce-am vrut să spun,
dar Dumnezeu îmi aminteşte că sunt norocos că încă trăiesc !
Vine furtuna.
Trezeşte-te ! Hai să te îmbrac !
Piciorul...
Mulţumesc.
Poţi să te înfurii ca un câine turbat pentru cum au decurs lucrurile.
Poţi să înjuri, să blestemi soarta...
Dar, când îţi sună ceasul, trebuie să te desprinzi de tot.
Ce slujbă frumoasă ! Va fi înmormântat lângă mama ta.
Tu eşti mama mea.
Puiule...
Nu fusesem niciodată la New York.
- Sunt un prieten de-al lui Daisy. - Pe aici.
- Daisy are un vizitator. Daisy ! - Da !
Mă caută cineva ?
- Benjamin. - Bună !
- Ce cauţi aici ? - M-am gândit să-ţi fac o vizită.
Să petrecem puţin timp împreună, dacă se poate.
Trebuia să fi sunat, m-ai luat prin surprindere.
- Poţi să le arunci. - Nu ! Mulţumesc, sunt minunate.
Nu mi-am putut lua ochii de la tine. M-ai hipnotizat pur şi simplu.
Mulţumesc. Eşti foarte amabil.
Trebuie să mă schimb, mergem la o petrecere. Vrei şi tu să vii ?
Am făcut rezervare la un restaurant care s-ar putea să-ţi placă.
Toţi dansatorii ies după spectacol.
Eşti bine-venit. Mă duc să mă schimb.
El e David. Dansează cu noi.
- El e Benjamin. - Cine ?
- Ţi-am povestit despre el. - Da. Bună !
- Mă duc să iau ceva de băut. - Bine. Mersi.
Erai prieten cu bunică-sa sau ceva de genul ăsta ?
- Da, ceva de genul ăsta. - Scuză-mă !
Habar n-am avut că vii !
Doamne, Benjamin ! La ce te-ai aşteptat ?
Vrei să las totul ? Acum asta e viaţa mea.
Iubito ! Mergi în oraş ?
Hai, o să te distrezi ! Muzicieni, oameni interesanţi...
Nu trebuie să faci asta. E vina mea, trebuia să te sun.
Mi-am închipuit c-o să vin aici, şi tu o să-mi cazi în braţe.
- Daisy ! Vino ! - Acum !
Pare drăguţ. Îl iubeşti ?
- Cred că da. - Mă bucur pentru tine.
- Poate ne vedem acasă. - Bine.
Mi-a plăcut spectacolul !
Venise să-mi spună că i-a murit tatăl.
- N-aveai de unde să ştii. - Aveam 23 de ani. Nu-mi păsa.
Ce-ai făcut mai departe ?
Sunt nişte fotografii în buzunarul din faţă al valizei.
Eram în culmea carierei mele de balerină.
Vreme de cinci ani,
am dansat pretutindeni: la Londra, la Viena, la Praga...
Nu cunosc pozele astea.
Mamă, nu mi-ai povestit niciodată despre dans !
Am fost singura americancă invitată să danseze cu teatrul Balşoi.
A fost un vis !
Dar mă gândeam mereu la Benjamin.
Mă trezeam spunând...
Noapte bună, Benjamin !
- "Noapte bună, Daisy." - Şi el ?
"Viaţa nu era complicată. Se poate spune că eram în căutări."
Benjamin ? Dna La Tourneau a murit.
- Scrisoare pentru dl Benjamin Button ? - Eu sunt.
Bonjour ! Dra Daisy Fuller.
Un minut, vă rog. Luaţi loc.
Uneori, suntem pe o pantă periculoasă fără să presimţim nimic.
Accident sau ceva intenţionat... Suntem neputincioşi în faţa sorţii.
O femeie din Paris pleca la cumpărături.
Dar îşi uitase haina, aşa că s-a întors.
În casă a sunat telefonul. A răspuns şi a vorbit câteva minute.
Când femeia vorbea, Daisy avea repetiţie la Opera din Paris.
Şi, în timp ce repeta,
femeia a ieşit din casă, să oprească un taxi.
Terminând cursa mai devreme, un şofer se oprise la o cafea.
În tot acel timp, Daisy repeta.
Acest şofer, care se oprise să ia o cafea, a luat-o pe doamna
care mergea la cumpărături şi care pierduse taxiul anterior.
A trebuit să oprească pentru un bărbat care traversa grăbit,
fiindcă uitase să-şi fixeze ceasul şi plecase cu cinci minute mai târziu.
În timp ce bărbatul traversa grăbit,
Daisy terminase repetiţia şi făcea duş.
Taxiul o aştepta pe femeie, care avea de luat un pachet,
care nu fusese ambalat,
fiindcă vânzătoarea se despărţise de iubitul ei şi uitase.
Când, în sfârşit, a fost ambalat, femeia întoarsă în taxi
a fost blocată de un camion. În tot acest timp, Daisy se îmbrăca.
Camionul a plecat şi taxiul a luat-o din loc,
în timp ce Daisy îşi aştepta o prietenă căreia i se rupsese un şiret.
În timp ce taxiul aştepta la semafor,
Daisy şi prietena ei ieşeau din teatru.
Dacă un singur lucru s-ar fi întâmplat altfel, dacă şiretul nu s-ar fi rupt,
camionul s-ar fi mişcat puţin mai devreme,
dacă pachetul ar fi fost gata ambalat,
bărbatul în întârziere s-ar fi trezit cu cinci minute mai devreme,
dacă taximetristul nu s-ar fi oprit la o cafea
sau femeia care şi-a uitat haina ar fi luat un alt taxi,
Daisy ar fi traversat, iar taxiul n-ar fi fost acolo.
Dar viaţa fiind ceea ce este, o serie de destine care se intersectează,
incontrolabile, taxiul a trecut pe acolo,
iar şoferul a avut un moment de neatenţie.
Acel taxi a lovit-o pe Daisy.
Şi i-a zdrobit piciorul.
Daisy ?
- Cine ţi-a spus ? - Prietena ta mi-a telegrafiat.
Foarte drăguţ din partea ta că ai bătut atâta drum !
Ai fi făcut la fel pentru mine.
Doamne ! Uită-te la tine ! Eşti perfect.
Aş vrea să nu fi venit să mă vezi aşa !
Avea piciorul rupt în cinci locuri.
Cu timpul, ea avea să poată merge din nou. Dar nu va mai putea dansa.
Te iau acasă. Vreau să te îngrijesc.
- Nu mă întorc la New Orleans. - Atunci, rămân la Paris.
N-am nevoie de ajutorul tău.
Ştiu că-mi plâng de milă, dar nu vreau să fiu cu tine.
Am încercat să-ţi spun asta la New York, dar nu asculţi !
- Poate te răzgândeşti. - Nu mai suntem copii !
Pleacă din viaţa mea !
Am fost cumplit de crudă.
N-a înţeles, dar nu voiam să mă vadă în halul ăla.
"N-am plecat imediat. Am rămas în Paris, să văd cum se descurcă."
N-am ştiut !
Scumpo, poţi să chemi asistenta ?
Am învăţat din nou să merg.
Am luat trenul spre Lourdes.
Să vedem... E normal.
Pulsul se încetineşte, o să lupte să respire.
- Puteţi suporta ? - Da.
Scrie: "M-am întors acasă." Apoi, sunt multe pagini rupte.
"Am ascultat sunetul casei." Pe asta am citit-o deja.
A vărsat ceva pe foaie, nu se prea înţelege. Scrie ceva despre navigaţie.
Am învăţat să navighez o barcă cu pânze a tatei, de la casa de pe lac.
Nu pot să mint. M-am bucurat de compania unei femei. Sau două.
Poate trei.
De ce mai mături, Sam ? Mâine o să fie la loc.
Mamă !
Şi, în primăvara lui 1962,
ea s-a întors.
- Vrei să ştii pe unde am fost ? - Nu.
Cum de nu ne-ai dat nicio veste ? Ai dispărut fără un cuvânt.
Trebuia să fac asta pentru mine.
Nu te-am considerat niciodată egoistă. Sper că nu m-am înşelat.
- De obicei, mă pricep la oameni. - Noapte bună, mamă !
Noapte bună, puiule ! Distracţie plăcută !
- N-ai scos două vorbe. - Nu vreau să stric momentul.
- Dormi cu mine ? - Absolut.
I-am cerut să vină cu mine. Am navigat de-a lungul arhipelagului Florida.
Ce bine că nu ne-am găsit când aveam 26 de ani !
- De ce spui asta ? - Eram prea tânără.
Iar tu, prea bătrân. S-a întâmplat exact atunci când trebuia.
Mă voi bucura la maximum de fiecare clipă petrecută cu tine.
- Pariez că rezist mai mult decât tine. - Eu pun pariu că nu.
Ce piele întinsă ai ! Eu am mai multe riduri cu fiecare zi. Nu e corect.
Îţi iubesc ridurile. Pe amândouă.
Cum e să întinereşti ?
Nu ştiu. Eu nu mă pot vedea.
O să mă mai iubeşti când o să am pielea lăsată ?
Dar tu, când o să am acnee şi o să fac pipi în pat ?
Când o să-mi fie frică de baubau ?
Ce este ?
- La ce te gândeşti ? - Cum nimic nu durează.
- Şi ce păcat ! - Unele lucruri durează.
- Noapte bună, Daisy ! - Noapte bună, Benjamin !
- Când l-ai cunoscut pe tata ? - Nu după mult timp.
- I-ai povestit despre Benjamin ? - Ştia destul, draga mea.
Mamă ?
Queenie ?
Bună, dnă Carter ! Sunt Benjamin. Unde sunt ceilalţi ?
Queenie a murit. Îmi pare foarte rău.
Condoleanţe, a fost o femeie minunată.
Am înmormântat-o lângă iubitul ei domn Weathers.
Ca să ne creăm propriile amintiri,
am vândut casa de pe Esplanade a tatei.
Ce casă minunată ! Vom fi foarte fericiţi aici.
- Câte fotografii vechi de familie ! - Se vând odată cu casa.
Vino să vezi dormitorul !
Ne-am cumpărat un duplex.
Am iubit acea casă. Mirosea a vreascuri !
Nu te opri, scumpo.
Au fost vremuri foarte fericite.
N-aveam nicio piesă de mobilier. Făceam picnic în sufragerie.
Mâncam când aveam chef. Dacă voiam, stăteam treji toată noaptea.
Am jurat să nu cădem pradă rutinei de a ne culca şi a ne scula la ore fixe.
Trăiam pe saltea.
Vecina noastră, dna Van Dam, era fizioterapeută.
Stăteam la patru străzi de o piscină publică.
Poate ai mai fi dansat câţiva ani,
dar ai ales să faci ceva atât de special şi de unic,
încât aveai o fereastră foarte îngustă de timp.
Chiar dacă n-ai fi avut accidentul, tot aici erai acum.
Nu-mi place să îmbătrânesc ! Au pus prea mult clor în apă.
Îţi promit că n-o să-mi mai plâng niciodată de milă !
Chiar atunci şi acolo şi-a dat seama că nimeni nu e veşnic perfect.
Şi-a găsit liniştea.
A deschis un studio de balet pentru fetiţe.
Şi "tendu". Veniţi pe partea cealaltă.
Fixaţi un punct, ca să nu ameţiţi. Bravo !
Noapte bună.
E plăcut să te privească omul.
Dansul e legat de ţinută. De proporţiile corpului.
Mai devreme sau mai târziu, le pierzi şi nu le mai recâştigi.
Mă gândeam că te-ai născut în 1918, acum 49 de ani. Eu am 43.
Suntem aproape de aceeaşi vârstă. Ne întâlnim la mijloc.
În sfârşit, ne-am prins din urmă. Stai !
Vreau să-mi amintesc de noi exact aşa cum suntem acum.
Sunt însărcinată.
Asistentei i-a scăpat că ar fi băiat.
Dar eu cred că e fetiţă.
- Ştiu că ţi-e teamă. - Nu încerc să ascund asta.
- De ce te temi cel mai mult ? - De un copil ca mine.
L-aş iubi cu atât mai mult.
Cum să fiu tată, când merg în cealaltă direcţie ?
Nu e corect pentru un copil. Nu vreau să fiu povara nimănui.
Scumpule, toţi ajungem în scutece. O să fim o familie fericită.
- Vreau copilul cu tine ! - Şi eu vreau să le ai pe toate.
Dar nu ştiu cum să împac lucrurile.
I-ai spune unui orb să nu aibă copii ?
O să fii tată atât timp cât poţi. Am acceptat consecinţele.
Iubirea ta merită orice sacrificiu.
Trebuie să fac pipi.
Cea mai bătrână femeie care a traversat înot Canalul Mânecii
a sosit azi la Calais,
după ce a parcurs distanţa în 34 de ore, 22 de minute şi 14 secunde.
Elizabeth Abbott, în vârstă de 68 de ani, a ajuns la destinaţie la 5:38,
epuizată, dar fericită.
Cum aţi descrie pe scurt această performanţă ?
Cred că... Orice e posibil.
Eşti gata ?
Da.
Primăvara, într-o zi ca oricare alta...
Mă întorc peste o oră !
Iubitule ?
Cheamă Salvarea !
- Se naşte copilul. - Trimiteţi, vă rog, o ambulanţă !
2714, Napoleon.
Amândouă sunt bine. Aveţi o fetiţă perfect sănătoasă.
A născut o fetiţă de 2,4 kilograme.
I-ai numărat degeţelele ?
E perfectă.
Am botezat-o Caroline, după mama mea.
Acest Benjamin e tatăl meu ? Îmi spui pe această cale ?
Scuză-mă puţin.
Avem toate condiţiile unei furtuni puternice, posibil de categoria 5.
Ştiu că e greu, dar nu poţi fuma aici.
Nimeni nu ştie exact unde va lovi...
Ai crescut aşa cum a promis doctorul, normală şi sănătoasă.
Va trebui să-i găseşti un tată adevărat.
Despre ce vorbeşti ?
Are nevoie de cineva care s-o îndrume.
Va învăţa să accepte orice s-ar întâmpla. Te iubeşte.
Îi trebuie un tată, nu un tovarăş de joacă.
- Vârsta mea începe să te deranjeze ? - Sigur că nu.
- Asta încerci să-mi spui ? - Nu ne poţi creşte pe amândoi.
Când ai împlinit un an, ţi-am organizat o petrecere.
Casa era plină de copii.
Până te dezmeticeşti, sunt la liceu şi au întâlnire.
Am vândut casa de vacanţă
şi barca tatei şi am depus banii într-un cont de economii.
Pentru ca tu şi mama ta să puteţi duce o viaţă normală,
am plecat înainte ca tu să-ţi cunoşti adevăratul tată.
Am luat doar hainele de pe mine.
Nu vreau să mai citesc acum. Poţi să-mi spui unde s-a dus ?
Nu ştiu.
E pentru mine. Din 1970. Aveam doi ani.
"La mulţi ani ! Mi-aş dori să te fi putut săruta în fiecare seară."
Toate sunt pentru mine.
1975. "Mi-aş fi dorit să te fi putut conduce în prima zi la şcoală."
1976. "Mi-aş fi dorit să te fi putut învăţa să cânţi la pian."
1981, 13 ani. "Mi-aş fi dorit să-ţi fi putut spune să nu alergi după băieţi."
"Mi-aş fi dorit să te fi putut ţine în braţe când aveai inima frântă."
"Mi-aş fi dorit să-ţi fi putut fi tată. Nimic nu va putea înlocui asta."
Cred c-a plecat în India.
"Eu spun că niciodată nu e prea târziu sau, în cazul meu, prea devreme..."
... să fii cine vrei să fii.
Nu există limită de timp. Poţi să începi când vrei.
Poţi să te schimbi sau să rămâi la fel. Nu există reguli.
Ne putem atinge potenţialul maxim sau minim. Sper ca la tine să fie maxim.
Îţi doresc să vezi lucruri care să te uimească,
să simţi lucruri pe care nu le-ai mai simţit.
Să întâlneşti oameni care gândesc altfel.
Îţi doresc să duci o viaţă de care să fii mândră.
Dacă îţi dai seama că nu e aşa,
sper să ai puterea s-o iei de la capăt.
Plecase cu mult timp în urmă.
Ne vedem marţea viitoare.
Noapte bună, scumpo !
Îmi pare rău, închidem.
Vă pot ajuta cu ceva ? Aţi venit după vreo fetiţă ?
De ce te-ai întors ?
Mamă ? Eşti gata ?
Mamă, ce s-a întâmplat ?
Am ascultat o poveste tristă, despre un prieten comun,
pe care nu l-am mai văzut de mult.
Caroline, el e Benjamin. Te-a văzut când erai micuţă.
- Iartă-mă, credeam că eşti gata. - E un prieten de familie.
Benjamin Button, soţul meu, Robert.
- Îmi pare bine. - Şi mie.
Mă bucur că te-am cunoscut. Te aşteptăm în maşină.
Încui şi vin.
E frumoasă ca mama ei. Dansează ?
- Nu foarte bine. - O fi semănând cu mine.
E o fetiţă bună. Pare un pic pierdută.
Dar cine nu este, la 12 ani ? Îmi aminteşte mult de tine.
Soţul meu e văduv, adică fost văduv.
E un om bun, inteligent şi curajos.
- E un tată minunat. - Mă bucur.
- Ce mult ai întinerit ! - Numai pe dinafară.
Ai avut dreptate. Nu vă puteam creşte pe amândoi.
Nu sunt atât de puternică.
Unde stai ? Ce o să faci ?
Am tras la hotelul Pontchartrain, pe bulevard.
Nu ştiu ce o să fac, dar...
Mă aşteaptă.
Mi-l amintesc. El a fost ?
Uraganul şi-a schimbat direcţia. În curând, va ajunge la ţărm.
Puteţi alege dacă vreţi să vă mutaţi sau să rămâneţi.
- Rămânem. - Vă anunţ dacă se schimbă ceva.
"În acea noapte, când stăteam şi mă întrebam de ce m-am întors,"
"am auzit o bătaie în uşă."
Intră !
Eşti bine ?
Nu ştiu ce caut aici.
- Nimic nu durează. - N-am încetat să te iubesc.
Acum sunt femeie în vârstă.
Unele lucruri nu se uită niciodată.
- Noapte bună, Benjamin ! - Noapte bună, Daisy !
Şi, cum ştiam că se va întâmpla, am privit-o plecând.
Cu asta se încheie jurnalul.
La ceva timp după moartea tatălui tău, am primit un telefon.
Da, la telefon.
Scuzaţi-mă, dar nu înţeleg.
E casa de pe colţ.
Intraţi !
Sunt Daisy Fuller.
David Hernandez, de la Protecţia Copilului.
Locuia într-o clădire care va fi demolată. Poliţia a găsit acest caiet.
Iar în el, această adresă. Iar numele dv. e pomenit des.
E foarte bolnav. A fost dus la spital.
Nu ştie cine este sau unde se află. E foarte confuz.
Benjamin e de-al nostru. Poate locui aici.
Benjamin ?
Cânţi foarte frumos.
Nu-i place să fie atins. Are goluri de memorie.
Doctorii spun că, dacă n-ar fi copil, ar crede că suferă de senilitate.
Îţi aminteşti de mine ? Sunt Daisy.
Eu sunt Benjamin.
Mă bucur să te cunosc, Benjamin.
Mă laşi să stau cu tine ? Mi-ar plăcea să te aud cântând.
Te cunosc de undeva ?
Treceam zilnic pe la el, ca să mă asigur că are tot ce-i trebuie.
Să nu credeţi că nu ştiu ce faceţi ! Mincinoşilor !
Nu crede că tocmai a mâncat !
Să vedem dacă nu-ţi găsim altceva de făcut !
Am senzaţia că nu-mi amintesc multe lucruri.
De exemplu ?
Că am trăit o viaţă întreagă, pe care nu mi-o mai amintesc.
E în regulă. Să uiţi e omeneşte.
De multe ori uita cine este sau unde se află.
N-a fost uşor.
Văd totul ! Văd fluviul !
Te cred, scumpule.
Văd cimitirul unde e îngropată mama !
- Coboară de acolo ! - Dar dacă mi-aş lua zborul ?
Am cunoscut un om care putea zbura. Coboară, şi-ţi spun povestea lui.
Cineva să urce după el.
Avea cinci ani când m-am mutat,
aproape aceeaşi vârstă la care îl întâlnisem eu.
"Asta e reprezentarea lui Old Man Kangaroo la ora 5 după-amiaza,"
"când şi-a primit frumoasele picioare din spate."
Şi zilele s-au scurs. L-am urmărit cum a uitat să meargă
şi să vorbească.
Cum mă cheamă ? Daisy. Pot să spui "Daisy" ?
În 2002, au înlocuit ceasul din gară.
Iar în primăvara lui 2003
el m-a privit,
şi mi-am dat seama că m-a recunoscut.
Apoi, a închis ochii, ca şi cum s-ar fi culcat.
- Aş fi vrut să-l cunosc. - Acum îl cunoşti.
Cred c-ar trebui să mă duc să văd ce se petrece.
Noapte bună, Benjamin.
Ne aşteptăm la inundaţii după ruperea digului.
În Districtul 9 a năvălit deja apa.
Există oameni născuţi să stea lângă un râu.
Oameni care să fie loviţi de trăsnet.
Alţii care să aibă ureche muzicală.
Să fie artişti.
Înotători.
Să se priceapă la nasturi.
Să-l cunoască pe Shakespeare.
Există mame desăvârşite.
Şi oameni născuţi pentru a dansa.
Traducerea şi adaptarea GRETE MÜLLER
Aţi urmărit: STRANIA POVESTE A LUI BENJAMIN BUTTON