Få jernteppe. Bli stum. Miste munn og mæle.
Det sier vi når hjernen går fra brilliant til tom.
Vi blir bare borte i én, maks to dager.
Trenger du meg før det...
Vær så snill...
Harriet er syk etter litt kvalitetstid med bestemor.
Jeg kunne ha tatt henne med.
Du kan forberede deg godt.
Skal du ikke si, "Nei, bare dra. Du overdriver."
Men den kan plutselig dukke opp.
Hvis du angrer,
kan vi få pasienten hit.
Nei. Jenta som trenger transplantasjon og donoren er på samme sykehus.
Vi kan ikke flytte dem.
Jeg vet det. Jeg mente bare...
Så når det blir helt blankt, og hjernen ikke funker,
når du ikke klarer å si et ord, er de gode nyhetene at...
Har du noe å si, så si det.
Det var ikke noe.
Det går sikkert fint.
...det skjer med oss alle.
Hvor er Grey? Hvorfor skal April være med?
Grey ringte og sa at Zola var syk.
- Og det sier du først nå? - Du trenger en flink kirurg,
- og April er mer enn flink. - Utrolig.
- Hei, Catherine. - Hei.
Har du alt du trenger?
Ja.
Greit.
Klar?
- Jeg setter henne i bilen. - Gå, Jackson.
Harriet og jeg har planer.
Ingen journaler, ok?
Hun trenger ikke å se åpne sår.
Gi meg barnet mitt.
Ha det, vennen.
Kan jeg ta vesken din, dr. Grey?
Dr. Kepner.
Beklager. Det sto...
Dr. Grey ble kidnappet av moren min.
Fantastisk.
- Hvorfor har vi ikke brukt flyet ditt før? - Det er ikke mitt fly.
Navnet ditt står på utsiden.
På vingen med store bokstaver. Avery.
Det er flyet ditt.
Det er familiens fly. Ikke mitt.
Ja...
Det er Catherines også, men...
Hun har jo bygget opp Avery stiftelsen.
Bare rimelig at hun kan fly hvor hun vil.
Seriøst?
Kan vi droppe å snakke om moren min?
- Ja, takk. - Du burde ikke drikke champagne.
Vi drar rett til sykehuset.
- Mineralvann? - Til meg også, Katie.
- Takk. - Kommer straks.
Velkommen.
Her er journalene. Dr. Avery...
- Dr. Grey. - Kepner.
- Ja, beklager. - Jeg kjenner navnet hans,
- for det står på alt materiale. - Ja.
En pasient og en donor, begge her samtidig,
samme dag, perfekt match.
Som å vinne i lotto.
Hvis et hjernedødt barn er en lottogevinst, ja, vel.
Selvfølgelig.
Det var forferdelig...
Jeg er bare glad for at dere gjør dette mulig.
Donorens rom ligger i enden av intensiven.
Har du samtykkepapirene?
Først må dere forklare for Mr. Young
hvorfor dere ikke kan hjelpe sønnen hans.
- Har ingen sagt noe? - Jeg trodde han visste at vi kom.
Ja, men han har litt problemer med å akseptere det som har skjedd.
Det forstår dere sikkert.
Du ga klar beskjed om at pasientens far var enig.
Et øyeblikk. Jeg sa aldri at han var enig.
- Jeg sa bare... - Han tror vi kommer for å
redde sønnen hans, ikke ta organene.
Jeg tenkte at når dere har undersøkt ham,
bør det komme fra dere.
Jeg er glad dere er her.
Dr. Corridan sa at det ikke var noe å gjøre.
Så sa han at det kom en annen lege fra Seattle. Da er det håp?
Hva er planen?
Dere tar noen prøver?
Operasjon? Dere skal jo undersøke ham,
men når tror dere han våkner?
- Mr. Young, jeg er... - Eric.
- Eric... - Det er bursdagen hans.
Sa jeg det?
To tall, pleide han å si.
Han storkoste seg på fjellet.
"En gang til, pappa.
Bare en gang til..."
Eric, dette er litt vanskelig å si.
Vi har sett på Brians bilder, og dessverre har Dr. Corridan rett.
Det er ikke noe vi kan gjøre.
Hvorfor er dere her, da?
Vi er her,
for vi vil snakke med deg om...
å donere organene hans.
Nei.
Dere skal hjelpe gutten min.
Jeg forstår at dette er vanskelig...
Vanskelig? Hvis du forstår hva du ber om, ville du ikke...
- Mr. Young... - Jeg vet hva vi ber om.
Alt du ønsker er å få ham tilbake. Holde rundt ham.
Tanken på å slippe taket føles...
umulig.
Du er den eneste som kan ta denne avgjørelsen.
Vi forstår det.
Vi ber deg ikke gjøre noe du ikke er komfortabel med.
Hvis du ikke ønsker dette, er det greit.
Vi støtter deg uansett.
Jeg vet bare at...
da jeg mistet sønnen min...
Måtte jeg finne en mening med det.
Hvor skriver jeg under?
Carolines rom er denne veien.
Foreldrene gleder seg til å treffe deg, dr. Avery.
Dette er Risa og Mary Hodges.
Hyggelig å treffe dere.
Vi er takknemlige for at dere kom hit,
men hun har hatt en drøss med leger, som tar prøver og gjør ting verre,
lover ting de ikke kan holde.
La ham få hilse først, Mary.
Tumoren må vekk.
Men hun trenger stemmebåndene.
Hun trenger stemmen sin.
Hvis transplantasjonen ikke blir noe av...
- Hvis det bare er flere tomme løfter... - Dere er redde.
Jeg forstår.
Jeg begynner på nytt. Det er min skyld, jeg er dr. Avery.
Jeg er plastisk kirurg og ØNH spesialist.
Jeg er også pappa.
Jeg har reist langt fordi jeg vet at jeg kan hjelpe datteren deres.
Jeg gir ikke løfter jeg ikke kan holde.
Jeg vet ikke om dette er riktig.
Laryngektomi er mye tryggere...
Nei, de skal ikke fjerne stemmebåndene.
Hva om du går inn,
åpner halsen hennes og transplantatet ikke funker?
Da blir det permanent trakealtube.
Permanent? Og det vil du risikere?
Han gjør ikke dette med mindre han er sikker på at det går. Ikke sant?
Dette er hennes beste sjanse til å overleve,
få tilbake stemmen, få tilbake livet.
Kom igjen, Mary.
Ok.
- Hvorfor gjør du det? - Hva da?
Sier at du er pappa for å sjarmere dem,
- bruke Samuel... - Det er livet mitt.
- Det skjedde. - Mitt også, meg jeg bruker det ikke for...
For å hva?
Hjelpe faren å ta en avgjørelse?
Hjelpe mødrene å finne trøst?
Liker du det ikke, er det ditt problem.
Jeg ba deg ikke bli med hit.
Vi har kvelden til å forberede oss.
Jeg må dra, jeg ser deg senere.
Hvor skal du?
- Vi er i Montana. - Jeg finner deg.
April.
Jeg har lagt frem all info på Caroline. Kinamat er på vei.
Vi har ikke hatt det så bra for tiden,
men hvis vi skal operere...
Jeg må forberede meg alene.
Vi snakkes i morgen.
Ok.
Skulle ikke du spise mindre rødt kjøtt?
Derfor deler jeg.
Går det bra?
Huset spanderer på nye kunder.
Kos deg.
Hallo?
Nei, det er Dr. Kepner.
Nei, jeg vet ikke. Har du forsøkt rommet hans?
Hva sa du?
Det var en lesjon i donorens hals,
og da er det transplantatet uaktuelt.
- Jeg er veldig lei for det. - Ikke si det.
Du overtalte meg.
Du sa at dette var løsningen.
- Hvordan skal dere redde datteren vår nå? - Ikke rop, Mary.
Nå er det greit å rope, Risa.
Den beste måten å hjelpe henne på er en laryngektomi,
- som betyr... - Vi vet hva det betyr.
Da mister hun stemmebåndene og evnen til å snakke.
Vi sa til Dr. Avery at det ikke er noe alternativ.
Jeg tror det er hennes beste sjanse.
Hva med Dr. Avery. Mener han det samme?
Jeg vet ikke hvor du er eller hva du gjør, men ring meg!
Pokker!
Hvor har du vært?
Jeg har lett etter deg over alt.
Corridan har ringt mange ganger.
- Jeg har ringt, sendt meldinger... - Slapp av, du sendte én tekst.
Ingen organer, ingen operasjon?
Hørte ikke noe etter det, så jeg tok meg en øl.
Og gikk tom for batteri.
Da hjelper det jo ikke.
- Du er full. - Du er sur.
Ja, det er jeg.
Vi mistet donoren. Bildene til Caroline
viser at tumoren har vokst inn i luftrøret,
foreldrene er helt knust,
og du drikker deg full?
Jackson.
Jeg har fri, og jeg tok en øl.
April.
Fire øl, faktisk, og litt whisky.
Hva er det med deg?
Ingenting.
Vi har en pasient som er avhengig av oss.
Ikke oss. Meg.
Og jeg kan ikke gjøre noe, så la meg være i fred.
Dette er ikke likt deg. Du drikker deg ikke full på bar,
- svikter pasientene dine... - Jeg sviktet ikke noen!
Hvordan går det her?
- Dessert? - Nei, han skal hjem og bli edru.
Han skal jobbe.
- Jeg ringer en taxi. - Jeg går.
Skal det være noe?
Nei, takk.
Han glemte denne.
Orofarynx kirurgi
Rekonstruksjon av luftveiene?
Halstransplantasjon.
- Men den ble avlyst. - Laryngektomi er ikke aktuelt?
Jeg var kirurg for lenge siden.
Er det sant?
Sluttet du for å begynne her?
Dette er ikke så annerledes.
Gjestene får trøst.
Når de går, føler de seg bedre.
Arbeidstiden er bedre og ingen dør.
Som jeg vet om.
- Velkommen til Bozeman, dr... - Kepner. April Kepner.
Robert Avery.
Avery som i sykehuset?
På en måte. For lenge siden.
Gi beskjed hvis du trenger noe?
Ja...
Vi må hjelpe Caroline.
- Hvor mye er klokka? - Det er tidlig.
- Hva? - Går det bra?
Ja.
Kle på deg, vi må jobbe.
Ja.
Det ser ut som laryngektomi er den eneste muligheten.
Jeg hater laryngektomi.
Hun har kanskje en bedre mulighet
- hvis hun blir med til Grey Sloan. - Hun er ikke stabil nok.
Ikke nå, nei.
Jeg skjønner ikke hvorfor vi måtte komme hit.
Gjør du?
Sist gang jeg hadde et barn med tumor i halsen,
gjorde vi en flertrinns prosedyre.
Jeg fjernet vev og utførte en trakeotomi,
og så flyttet vi hud.
Hun har ikke tid til det.
Jeg vet det.
Hadde vi begynt i går kveld...
Det hadde fortsatt ikke vært nok tid.
Det er greit, du har rett.
Jeg var full. Men du trenger ikke å vite alt jeg gjør.
Jeg prøver bare å finne en løsning for pasienten,
selv om du ikke vil ha meg her.
Men du er her enda.
Fordi du og mamma er så gode venner at hun valgte deg uten å spørre meg.
Vi var venner lenge før du og jeg...
Jeg har stor respekt for henne og det hun har bygget opp...
Så bra for deg!
Moren din sier at siden du ble født rik,
og jeg måtte jobbe for det, gjør at hun og jeg er like.
Tror du vi konkurrerer om hvem som er likest? Mest takknemlig?
Nei, det er ikke det som er poenget...
Ti stille.
- Ikke be meg ti stille! Seriøst? - Ti stille.
Hvis luftveiene kollapset, må vi gjøre en koniotomi.
- Hva skjer, dr. Corridan? - Vi fikk en nødmelding.
Caroline blir utskrevet.
Hun er ikke stabil nok til å flyttes.
- Det mener legene på Baylor. - Hvilke leger på Baylor?
Den vi ringte.
Jeg snakket med dr. Rapkin.
Hun har en ny metode som kan hjelpe Caroline.
Aggressiv stråling med eksisjon etter to uker.
Det har vi avvist som...
Vi har gått gjennom alle muligheter.
På et tidspunkt må du bare høre...
Tror du ikke jeg hører dere?
Dere alle?
Datteren min har ingen stemme.
Vi er stemmen hennes.
Vi skal ikke skuffe henne
bare fordi vi sluttet å stille spørsmål.
Vi spurte, dere sa nei.
Vi drar.
De har rett til å flytte henne hvis de ønsker.
Det er altfor farlig å flytte henne.
Hun kan bli kvalt av sin egen tumor. Hun kan dø hvis dere flytter henne.
Dere må fylle ut noen papirer.
Av rettslige grunner.
Hva foreslår dere?
Hvorfor skal hun bli?
Vi har undersøkt alt.
Det er ingen andre muligheter.
Tar vi laryngektomi, lever hun.
Så enkelt er det.
Vi drar til Baylor.
Det er det hun vil. Det vi vil.
Vi fikser det. Jeg fikser stemmen hennes.
Det dr. Avery mener, er at...
Jeg har en idé.
Jeg lover ikke noe jeg ikke kan holde.
Dette lover jeg.
Jeg har en idé jeg tror kan funke.
Jeg ringer dr. Rapkin.
Jeg ringer alle jeg kan.
Dette skal vi få til, ok?
Gi oss litt tid, og ikke flytt henne.
Vær så snill.
Vi tar flyet i morgen klokken tre.
Dere har frem til det.
Hva er ideen din?
Jeg har ingen.
Hva? Du...
Ja, jeg løy, men de kan ikke flytte henne. Jeg trenger litt mer tid.
Hva er det med deg? Hvorfor plager du denne jenta?
Du ga akkurat et løfte du ikke kan holde.
- Som vi umulig kan holde. - Vi finner en måte.
Hvor finner vi det?
På cafeen?
Hva?
Når skal du fortelle meg at du fant faren din?
Den kjipe faren din som har vært borte i evigheter.
Den distingverte hippien, forhenværende kirurg dr. Avery,
som steker burgere på den lokale cafeen. Han er grunnen til at vi er her!
- Jeg kom for å hjelpe en pasient. - Ikke lyv!
Ikke lyv for Caroline og foreldrene heller.
Vi er kun her på grunn av den pokkers faren din, og hun kommer til å dø.
- God natt, vennen. - Sov godt.
- Vær snill mot bestemor. - Glad i deg.
Glad i deg, nurket.
Hvorfor sa du ikke noe?
Greit.
Glem det.
"Går det bra?"
Hva?
Jeg stirret på ham i smug.
Tenkte at han etterhvert...
ville se meg, kjenne meg igjen...
ansiktet mitt, øynene mine...
hva som helst. Men alt han sa var...
"Går det bra?"
Det var alt.
Ingen gjenkjennelse.
Som om jeg var...
noen.
Ingen...
- Snakk med ham. - Jeg forsøkte.
Jeg ville.
Jeg dro dit, satt der,
ventet...
Jeg har en million ting å si til ham.
Har tenkt på det hele...
Si at han var en idiot som forlot familien sin...
sønnen sin.
Han var ingen god Avery. Velkommen i klubben.
Han kunne jo dukket opp.
Hva som helst... bursdag, jubileum.
Komme innom!
Det var det jeg skulle si.
Og så...
Så...
Han så meg rett inn i øynene.
Han kjenner ikke sin egen sønn.
Bli kjent med ham, da.
- Dette er teit. - Nei.
- Du kan dra. - Jeg drar ikke.
Vi er ikke gift. Du har ikke noe med hvem jeg snakker med.
Jo, det har jeg. Vi har en jobb å gjøre, og du er ikke tilstede.
Du er ikke tilstede før du får sagt det du må si. Gjør det.
Da er det gjort...
og vi kan fortsette å jobbe.
Hei, du er tilbake.
Beklager, men vi har stengt.
Jeg har litt kjøttpudding igjen på kjøkkenet. Du kan få med deg litt.
Jeg er Jackson Avery.
Jeg er sønnen din.
Herregud.
Jackson.
Gutten min.
Jackson!
Herregud.
Bli med inn. Jackson.
Unnskyld, jeg er litt forvirret...
Vil du sitte? Nei, selvfølgelig. Du har sittet.
Hvorfor har du ikke... jeg klandrer deg ikke, men...
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Er du også her for å jobbe på sykehuset? Du og April? Kirurgen?
Ja.
Du er kirurg.
Ja. Plastikk og ØNH.
Selvfølgelig. Herregud.
Er moren din også her?
Er dette ditt?
Det holder til tak over hodet og golf i helgene,
mat på bordet. Apropos det...
Vent her.
Min egen miks.
Jeg har jobbet med noen lokale folk, flotte fyrer, du ville likt dem.
Vet ikke hvorfor jeg sa det. Jeg aner jo ikke hva du liker.
Vi vurderer å åpne en sjappe på si. Ikke noe stort, bare...
et lite sted for turister.
- Du har rett. - God, ikke sant?
Sikori.
Hør på meg, da,
plaprer i vei som en idiot.
Fortell om deg selv.
Hva som helst. Jeg vet ingen ting.
Her.
Sånn.
Det er så godt å se deg.
Se på deg.
Jeg er leder for plastikkirurgi, styreleder på Grey Sloan Memorial.
Jeg jobber med hudgrafter for brannskadde...
Nei, jeg mener ikke...
Du er helt fantastisk.
Med hjelp fra din mor, navnet ditt...
Selvfølgelig har du suksess. Men jeg mener...
Hva gjør du og familien?
Er du gift?
Barn?
Jeg spør vel egentlig om...
du er lykkelig?
- Selvfølgelig. - Nei.
Ikke "selvfølgelig."
Jeg er lykkelig.
Er du?
Ja, helt ærlig.
For meg...
er hele Avery-greia...
Jeg klarte det ikke.
Flott hvis det funker for deg.
For meg...
Gallamiddagene, håndhilsningene...
Det var ikke min greie.
Din greie.
Men når jeg fant min greie,
kunne ikke ti ville hester fjerne meg.
Fra cafeen i Montana?
Den kvelden jeg traff moren din,
på den årlige Averygallaen.
Jeg var kledd i en tusen dollars smoking, Hun...
var den vakreste kvinnen i rommet.
diskuterte et eller annet med en rik fyr.
Og latteren hennes...
Jeg presenterte meg selv,
hun overså meg halve kvelden bare på trass.
Jeg ble født inn i det livet, men hun ble født for det.
Så du stakk.
Du kjenner moren din.
Forventningene hennes er...
umenneskelige.
Ikke snakk mer om henne.
Unnskyld.
- Du har rett, det er moren din. - Ja.
Og jeg kjenner deg ikke.
Jackson...
- Glem det. - Hør...
- Hvordan gikk det? - Ikke.
- Jackson... - Ikke spør.
Vi må finne en måte å redde stemmen hennes på.
Det må finnes en måte?
Vil du snakke om det som skjedde med faren din?
Kanskje jeg kan fjerne tumoren
og vente på en donor.
Nei, det går ikke.
Hun trenger mer stråling,
og da er hun ikke egnet.
Ja...
Vi pratet.
Han pratet. Mye.
Om hvor vanskelig det var å være en Avery, og...
operasjoner og...
Midlertidig stent.
- Erosjon og blødninger. - Pokker.
Han var så forbannet høflig, og...
- Hva med dyrestudier? - Ok.
Jeg ble helt stum. Jeg sa ikke noe.
Han var...
liksom...
varm? Han var lykkelig!
Jeg forestilte meg ikke at han var lykkelig uten meg.
Han snakket mye, sa ikke noe om meg.
Ingen ting.
Snakket om mammas latter,
en teit smoking, kaffe.
Jeg følte meg dum.
Det er du ikke.
Det har aldri slått meg at han aldri...
Han har ikke savnet meg.
- Det vet du ikke. - Jo.
Det gjør jeg. Han lot ikke som engang.
Hvordan sier man til noen at de har vært en idiot når de bare,
smiler og snakker om sikorikaffe?
Jeg sto der med hjertet i magen...
magen i halsen... eller hva det heter.
Hjertet i halsen.
- Nei. - Jo.
Det er noe med magen.
Nei, du har en "magefølelse", men du har hjertet i halsen.
Hva?
Nettopp! Hun trenger en klaff. Hun trenger noe som...
- Det er løsningen. - Hva da?
Magen...
i halsen.
Kanskje vi kan bruke magen...
som hals.
- Vi mistet donoren. - Ok.
- Vi mistet stemmebåndene. - Ja.
Men vi kan lage nye?
Vi kan bruke Carolines innvoller til å lage en ny ventil?
Hun har allerede en ileokolisk klaff.
Jeg kan bruke blindtarmen til å lage stemmebånd.
Hun er sin egen donor.
Hun får magen i halsen.
Kan det funke?
Nei. Eller kanskje.
Hva vil du gjøre?
Jeg tror ikke det.
Vi har studert risikoen.
Fordelene veier tyngre.
Foreldrene er enige.
Det har aldri vært gjort før,
og hvis noe går galt...
Det er der magien kommer inn.
Det har aldri vært gjort.
Før vi gjør det nå.
I dag. Her.
Vil du være en del av magien?
Vil du ikke ha en plass ved bordet
når vi gjør magen hennes om til en hals? Skaper historie?
Jeg...
- Ved bordet? - Ved bordet.
Ved bordet.
Jeg vet ikke om jeg får godkjenning.
Det trenger du ikke.
- Unnskyld? - Det er mitt navn på sykehuset.
Som en Avery gir jeg samtykke til at vi skaper historie,
- sammen. - Ved bordet.
Nettopp.
Det kommer til å gå fint.
Kepner og jeg informerer dere så snart vi kan.
Jeg gir deg så mye kjærlighet som mulig, for du er legen hennes.
og jeg stoler på deg.
Takk.
Pass på at hun kommer tilbake i live.
Hører du?
Hjemme ville det vært fullt på galleriet, en webcast.
Utrolig at ingen får se dette.
Jeg ser det.
Kom inn, dr. Corridan.
Lykke til.
Vi setter i gang.
- Skalpell. - Skalpell.
Dette vil funke?
Vi klarte det.
Det gjorde dere.
Jeg er så trøtt at jeg svimer av.
Men likevel så våken.
Det var...
Jeg vet det.
Ikke gidd.
Vi får beskjed når hun våkner.
Det tar noen timer.
Vel, da så.
Da skal jeg sove.
- Som de døde. - Ja.
Hvis ikke vi burde dra tilbake og sjekke pasienten.
Nei, du har rett. Vi må hvile.
Da gjør vi det.
Jepp.
- God idé. - Ok.
Hva?
Jeg tenker på hotellhistoriene våre.
Hva med dem?
Jeg vet hvorfor mamma sendte deg.
Hun ville at jeg skulle ha forsterkninger.
Hun må ha skjønt at jeg...
kom til å oppsøke ham, og visste at hun ikke burde stoppe meg.
Hun ville ha meg her.
- I tilfelle.. - Det er så...
Catherine.
Jeg skulle si provoserende, men ja.
Jeg vet hva en god far er.
Jeg har hatt en hele livet.
Du er en god far.
Du tok imot oss begge.
Du passet på henne når jeg ikke kunne. Og du har passet oss begge siden.
Selv med alt som skjer mellom oss...
har du aldri stukket.
Det klarte ikke han.
Du kom for å fortelle ham noe.
Ikke dra før du har gjort det.
Hei. Sett deg, jeg har noe til deg.
Jeg kan ikke bli. Vi skal dra.
Jeg kan lage noe du kan ta med.
- Jeg kom for å si ha det. - Ok.
Du...
Jeg er glad for at du kom.
- Neste gang kan du kanskje... - Det blir nok ikke noe neste gang.
Ok.
- Jackson... - Jeg har en datter.
Hun heter Harriet.
Harriet.
Jackson.
Så fantastisk.
Jeg er bestefar.
Nei.
Det er du ikke.
Mamma er en fantastisk bestemor, og du virker som en ålreit fyr.
Men du er ikke bestefar.
Du er ikke faren min.
Når du får barn, gir du et løfte.
Og jeg bryter ikke løftene mine.
Det er forskjellen på oss to.
- Jackson... - Ta vare på deg selv, Robert.
Jeg er glad for at jeg traff deg.
Ha det.
Få jernteppe.
Bli stum.
Miste munn og mæle.
Det er en grunn til at det skjer.
Ta det rolig.
Rolig.
Jeg...
Hei...
Mamma.
Vi blir stumme fordi så mye står på spill.
Hei!
- Mamma og pappa! - ...og vi har så mye å tape.
Der er hun. Takk, bestemor.
- Har alt gått bra? - Ja.
- Bra. - Jackson sa jeg kunne sitte på hjem?
Selvfølgelig.
Kom hit, lille venn. Flink jente.
Hei.
- Takk. - Slutt, da.
- Det er det bestemødre er til. - Nei.
Jeg mener...
Hva?
- Hva, vennen? - Bare...
Takk, mamma.
For alt.
Vi er livredde for å si for mye, eller å si noe galt...
Er du klar?
Nå drar vi hjem.
...når sannheten er at den eneste feilen du kan gjøre...
er å ikke si noe i det hele tatt.