Kirurger ska vara redo för det värsta.
Men hur väl förberedda vi än är brukar vi inte förutse katastrofer.
Vi kan försöka föreställa oss det värsta...
- Kepner! Var är de? - Vilka?
Sök alla! Ett flygplan har kraschat, mitt inne i centrum.
- Jag har inte hört nåt om det. - Nu ringer de.
- Hej. - Hej.
...men när en riktig katastrof inträffar är det ofta oväntat.
- Amelia. - Jag tror inte vi är en bra idé.
- Att blanda arbete med lek. - Lek?
- Var jag bara ett ligg? - Det sa jag inte.
- Det här är djupare än så. - Jag har inte mer att ge.
- Jag försöker inte såra dig. - Jag är inte sårad.
Jag fattar.
Och...
- Jag har fått nog. - Och när det värsta väl inträffar...
- Owen... - Du vill bara leka och få en kick.
Det är inte det jag vill. Det är över, Amelia. Jag har fått nog.
Förbered för triage. Lindrigt skadade hanteras separat.
...blir vi ofta helt ställda.
Du har nått dr Shepherd. Lämna ett meddelande.
Vita huset sa att du missade mötet. Jag vet inte vad som pågår, men...
- Ur vägen! - Hallå! Ta det lugnt.
Förlåt. Det har varit en flygolycka.
Gud, vad häftigt! Krosskador och brännskador!
- Öppna benbrott. - Kanske!
Skynda på, annars får ni inget!
Sir, sitt stilla. - Wilson, jag behöver hjälp!
- Håll käften! - Grey?
- Derek! - Grey?
- Grey, vi behöver hjälp. - Jag flög ett plan. Jag vet inte hur.
Vårt plan kraschade. Jag såg inget utom himmel.
- Är ni piloten? - Nej, Sam är piloten. Var är han?
- Jag vet inte! Jag har bara en sko. - Sam!
Flytta på tre. Ett, två, tre.
Ta blodprov och röntga nacke, bröstkorg och bäcken.
Han fick hjärtinfarkt eller nåt och jag fick försöka landa.
- Vad heter du? - Kate.
- Vi ska hitta din man. - Glöm inte Morisons rum.
Vi är inte gifta. Det var första dejten.
Vi möttes på en sajt där man väljer vad dejten går ut på först.
- Det där? - Jag ser det.
- Vi är snart klara. - Folk brukar vilja gå och bowla...
...eller nåt annat dumt, men han ville flyga flygplan.
- Grey, här. - Det var perfekt.
Han var trevlig och rolig, och jag har aldrig känt så förr.
Inte ens efter flera dejter. Han var helt otrolig!
Han var... Kommer han att klara sig?
Jag vill inte förlora honom. Jag hittade honom precis.
- Meredith, res dig! - Derek!
Jag hörde din röst.
Grey. Grey?
- Vad gör vi? - Vätska i magen. Vi måste operera.
- Sök Shepherd. - Han är väl inte död?
Han får inte dö!
- Har du sett dr Robbins? - Nej, tyvärr.
- Var är Robbins? - Vet inte. Vad behöver du?
Robbins.
- Ett flygplan har kraschat. - Jag vet.
Vi är okej. Vi var inte på planet.
- Vi var inte på planet. Vi är okej. - Vi är okej.
- Såg du killen där nere?
Hans ben var av under knät. Såg du honom?
Ja. Vi är okej.
Tjejen... Hon hittar inte sin pojkvän.
- Vi är okej. - Vi är okej.
- Du är vaken. - Nu är jag det.
- Det är obehagligt när du stirrar. - På ett sexigt sätt?
- Hur länge har du varit vaken? - Inte så länge.
- Du snarkade. - Jag snarkar inte längre.
I D.C. hörde jag tunnelbanan från lägenheten.
Tågen väckte mig varje morgon. Det här är mycket bättre.
- Jaså? - Du snarkar som ett tåg.
- Fast gulligt. - Jag snarkar inte!
Jo, det gör du. Det låter som fågelsång.
En högljudd fågel som gurglar...
...på ett tåg!
- En till! - Är det piloten?
Ja. Sam Garrett, 36. Blodtrycket är 90.
- Bukskador. - Vi kör in honom.
- Har du sett Meredith eller Arizona? - Nej.
Om man har upplevt en flygolycka borde man slippa sånt här.
- Det vore ingen dum idé. - Vi borde titta till dem.
Ja.
Nej... Nej, jag kan inte.
Jag vill, men jag kan inte hjälpa Arizona.
- Det är inte min sak längre. - Nej, visst. Okej.
Jag behöver tokolytika till bädd 6. Ring BB och varna om ett kejsarsnitt.
- Herregud! - Förlåt. Mår du bra?
Skojar du? Självklart inte!
Vad är oddsen att ett plan kraschar på en gravidyogagrupp?
Plötsligt körde en bil genom rutan. Det var fruktansvärt.
Mammor 1 och 2 kan börja föda. Mamma 3 har högt blodtryck.
Mamma 4 är rädd, vilket känns fullt begripligt.
- Mamma 5 kan behöva kejsarsnitt. - Ja, du verkar inte må bra.
- Behöver du hjälp? - Nej, jag jobbar på.
Jo, du behöver hjälp.
Kate var helt otrolig.
- Svullen och öm buk. - Vi får ta hit kardiolog.
- Det är ett mirakel att han lever. - Det var Kate som var miraklet.
Min bröstkorg kändes så tung. Hon fick ta över spakarna.
Jag försökte förklara hur man landar. Hon var så modig.
- Dr Grey? Är det Sam? - Ja.
- Kate pratar bara om honom. - Mår hon bra?
Vi tar hand om henne.
- Jag vill gifta mig med henne. - Hon känner likadant.
Det låter galet, men så är det.
- Blodtrycket sjunker. Vi får operera. - Häng upp en enhet till.
- Berätta igen. - Han gillar dig. - Ett, två, tre...
- Han sa att ni borde gifta er. - Herregud.
- Verkligen. - Hans ögon växlade färg...
...men de var blåa mot himlen. Han frågade om jag ville flyga.
Plötsligt var vi uppe i luften. Han sa att han älskade att flyga-
- och han var så bra på det. Han var ämnad för det.
Jag föll, där och då. Jag förstod att han var mitt livs kärlek.
Sen flög vi, högt upp, och var omgivna av moln.
Såna här dejter händer väl inte?
Jag har aldrig hört nåt liknande.
Men sen tog han sig för bröstet och så föll vi från himlen.
Det är inte rättvist. Det är inte rättvist.
- Hej. Jag hörde att ni fick piloten. - Ja, vi ska börja nu.
- Klarar du dig? - Ja då.
Med tanke på flygolyckan...
Arizona hade mardrömmar i ett år.
Minsta lilla gjorde henne rädd, så jag tänkte bara höra hur det är.
Derek missade sitt möte och jag har inte hört av honom.
Det är inte konstigt i sig.
Vi ringer inte varandra hela tiden. Vi är upptagna människor.
Det är okej att jag inte har hört av honom.
- Det är flygolyckan som oroar dig. - Jag vet. Jag vet.
Sök mig om hon... Sök mig.
Jag körde FaceTime med Cristina, med mobilen på din kudde.
Halva tiden opererade hon, så jag tittade på tills jag somnade.
Jag tog in barnen hit ett tag.
Jag skrev ut en tumör och sov med den ett tag.
Det känns märkligt. Kudden har varit tom så länge.
Inte nu längre.
Jag vet, men jag önskar att du inte behövde åka igen.
Det är sista resan. Sen är jag tillbaka för gott.
Jag vet.
Jag har saknat dig. Jag har saknat oss.
Jag också.
Då packar vi alla fyra kvadranter. Hittade du mesenterium?
- Grey? Hittade du mesenterium? - Jag var... Förlåt.
- Dr Grey, behöver du få avbyte? - Det är lugnt.
Nej, du är distraherad.
Du och Derek var i en flygolycka. Du drunknade. Han blev skjuten.
- Ska det här göra mig lugnare? - Du har skäl att vara distraherad.
- Behöver du gå? - Nej.
Hur länge kan du klara dig utan att höra av honom?
Jag vet inte. Säg sex, halv sju...?
Vi säger klockan fem. Har han inte hört av sig då, kan du få panik.
Du kan ringa polis och sjukhus och oroa dig bäst du vill-
- men inte en minut tidigare och inte här inne. Klarar du det?
- Klockan 17? - Klockan 17.
- Ja. - Okej.
Det är en fin historia. Det var första dejten...
- Chefen, ville du nåt? - Jag undrar om Kate kan opereras.
- Jag tittar. - Det är bråttom.
- Jag ska inte fördröja dig. - Patienten kan förblöda.
- Jag vet att du är otålig. - Har patienten en hjärnblödning?
- Det verkar inte så. - Edwards, kör henne till sal 2.
Visst är det en otrolig historia? Efter tjugo minuter var de kära.
Jag tror inte på ödet, men sånt här får en att undra.
Eller inte. De kanske är galna båda två.
Men min mormor brukade säga att alla är galna på sitt sätt-
- och att knepet är att hitta nån vars galenskap kompletterar ens egen.
Edwards, kan vi arbeta utan pladdret?
- Vad är det? - Jag har frågor om ingreppet.
Ni borde tillåta mig att ställa dem.
I stället hyschar ni mig. Det är oprofessionellt.
Att ni har kärleksproblem på jobbet är inte skäl att hyscha åt mig.
Okej, vad är frågan?
När ni blänger så där så minns jag inte.
Jag kände det innan jag såg det. Även små motorer skapar vibrationer.
- Såg du att nåt var fel? - Jag fattade direkt.
Bromskraften, vinkeln... Det skrapade nästan i taket.
Hur nära var du, sa du?
Jag borde... kolla läget på akuten.
- Jag trodde att Torres var här. - I sal 6.
- Jobbar du med Arizona? Är hon okej? - Hon skäller på mig, som vanligt.
- Vet ni hur det är med Mer? - De var med om en jobbig flygresa.
Jag fattar. Jag avskyr att flyga.
Flighten hit från Boston var hemsk! Det var nåt fel på planet-
-så vi stod på startbanan i fyra timmar!
Vi fick inte ens gå på toaletten, och det var så varmt!
Det luktade som kokta fötter. Efter fyra timmar ställde de in flighten.
De slängde ut oss. Inga ursäkter eller nåt...
- Vad? - Berätta, du.
Jaha! Okej.
Då kör vi...
- Det ser bra ut här. Och där? - Bara fint, än så länge.
- Blodtrycket sjunker. - Konstigt! Det är inget blod i buken.
- Ventrikulära extraslag. - Kardiogen chock.
- Kanske en ny infarkt. - Sök Pierce!
- Merediths syster? - Ja.
Det var så Arizona förlorade sitt ben...
Callie var tvungen att amputera.
Hon hade dött om inte benet hade amputerats.
Herregud. Herregud!
- Jag skär i perikardium. - Sug!
Bra, det hjälpte.
- Vad händer? - Hjärttamponad.
- Kammaren sprack. - Täpp igen hålet!
- Jag hittar det inte. - Sug!
- Stick in handen. - Där.
Ge mig en rock.
Rör dig inte.
- Gör du lagom hårda kompressioner? - Självklart.
- Akta mitt finger. - Snart får du en örfil.
- Jag behöver kompress och suturtråd. - Håller vävnaden?
Det måste den. I en utopi hade jag kopplat in bypass-
- så att jag hade tid att välja frisk vävnad.
- Nej, inte bypass. - Vi kunde inte rädda hela levern.
Bypass kräver heparin. Då blöder han ihjäl.
- Jag gillar att måla in mig i hörn. - Bra där! Låt oss vara optimister.
Okej, Meredith, ta bort fingret på tre.
Ett, två, tre.
Vi lyckades laga sprickorna utan att ta bort delar av tarmen.
Det kunde ha varit värre.
Sam opereras fortfarande, men vi berättar så fort vi vet mer.
- Sam? - Ja, din dejt.
- Piloten på planet. - Vilket plan?
Varför pratar ni hela tiden om ett plan?
Vad har hänt med mig? Kan ni berätta det, är ni snälla?
Tillfällig amnesi är vanlig.
- Tror du att den är tillfällig? - Det är min bedömning, ja.
Jag ska titta till henne en gång i timmen.
- Du missade inget tidigare? - Nej, det fanns inget att se.
Hon kan ha fått en stroke efter operationen.
- Så det är mitt fel? - Det är ingens fel.
- Sånt här händer ofta. - Säg till när du vet mer.
- Mamma 4 ser okej ut. - Tack.
- Vad har vi här? - Mamma 1 föder.
- Behöver du hjälp? - Nej. Jo, ge mamma 2 tokolytika.
Se till att hon inte föder.
Vad är det? Kom igen!
Det här kan svida lite.
Jag såg direkt att det var problem och undrade var han tänkte landa.
Sen var det för sent. Han kraschade precis bakom mig.
- Precis bakom er? - Ja... en liten bit bakom mig.
Vi rörde oss ju i motsatta riktningar...
Sen skyndade jag mig hit och tackade Gud för att jag levde.
Jag kände inte till allt som de hade genomgått.
De gjorde perikardiocentes på Sloan med ett sugrör. Alla höll på att dö.
De blev kära vid första ögonkastet.
- Vilka? - Kate och Sam, i planet.
Nu minns hon inte honom eller deras magiska första dejt.
Visste du att Torres var den som sågade av Arizonas ben?
- Var det så det gick till? - Det känns overkligt att känna dem.
De var med om en flygolycka! Och Alex låg med Greys syster.
- Pierce var inte här då. - Det fanns en till. Lexie.
- Fanns? - Hon dog ute i skogen.
Herregud, tänk om Sam dör. Tänk om Kate aldrig minns!
Tänk om Shepherd gjorde fel för att hon var arg på Hunt-
-och han dör och Kate aldrig minns det.
Det blir som om det aldrig hände. Allt skulle gå upp i rök.
Jag kan aldrig se dem på samma sätt igen.
Hon kommer aldrig att hitta en sån kärlek igen.
- Var fick du barnet ifrån? - Det flög ut ur mamma 2.
- Hon fick ju inte föda! - Ungen ville visst ut.
Hur mår hans mamma? Jag tittar till henne efter snittet.
- Behöver du hjälp? - Det är lugnt.
- Är du säker? - Alex! Ta barnen till barn-IVA.
Sista suturen.
Okej, du kan släppa... nu.
- Helvete! Det håller inte. - Det var den optimismen, det!
- Och nu? - Jag vet inte. Det får bli bypass.
Är du galen? Bypass är inget alternativ.
- Vad föreslår du? - Döda inte min patient!
Det är vår patient, och du har en dålig dag.
Pierce, du är en smart kvinna.
Det måste finnas nåt annat än bypass vi kan göra för att rädda mannen.
Vi ska låta dig tänka. Du kommer att komma på nåt.
- Cyanoakrylat. - Lim? Vill du använda lim?
- Vad får dig att tro att det håller? - Baileys smittsamma optimism!
- Ni hörde henne. Cyanoakrylat. - Vi har inget här.
Hämta det, då!
- Arytmi. - Vad väntar du på?
- Hämta limmet, nu! - Spring!
- Ladda till 25. - Undan!
- En gång till. - Undan!
- Kom igen, kom igen! - Kom igen!
- Kom igen!
- Där är han! Han är tillbaka. - Knappt.
- Var är limmet? - Det kommer när som helst.
- Jag har limmet! - Optimismen segrar!
Jag behöver ditt finger och en ny förslutningsanordning.
- Då provar vi igen. - På tre tar vi bort händerna.
Ett, två, tre.
Blodtrycket...
...ser bra ut.
Det var roligt.
Okej, berätta vad du heter.
- Kate Shaw. - Bra. Kläm mitt finger.
- Vilken stad är vi i? - Seattle.
- Vem är USA: s president? - Barack Obama.
Bra! Berätta om när du klev på planet.
- Beklagar... - Nej!
Förlåt, men du måste minnas!
Sam! Minns du? Du tyckte att han var snygg.
- Du säger det, ja. - Du gillade honom och han gillade dig.
- Varför... - Ni är ämnade för varandra.
Om ni inte är det, vad tjänade kraschen då till?
Sluta! Jag vet inte!
Du säger en massa saker, men det hjälper mig inte.
Dr Edwards.
Edwards! Vad fasen höll du på med? Man pressar inte en patient.
- Jag ville... - ...tvinga fram minnen?
Det funkar inte så. Du gör henne bara mer orolig.
Dr Shepherd, skäll inte ut min ST-läkare.
Jag får skälla på ST-läkare som plågar patienter.
- Det ser oprofessionellt ut. - Du har varit helt oresonlig i dag.
- Du har gått för långt. - Lyssna!
Den här historien handlar om mig-
- inte om nån av er eller att ni inte kan reda ut-
- hur ni ska dejta eller ses eller vad ni nu gör.
Jag är huvudpersonen här, och historien handlar om kärlek.
Jag kommer att hitta honom om jag så måste krascha ett plan.
Det funkar inte om hon inte minns, och ni sabbar allt!
Jag är hjälten som räddar Kate, och ni två förstör det hela.
Jag... ska... Jag borde...
- Hej! - Säg inte att du har förlöst fler barn.
- Nej då, alla mammorna vilar nu. - Det var på tiden.
- Var vill du ha mig? - Nån annanstans.
- Låt mig bistå. - Sluta vakta mig.
- Jag vaktar dig inte. - Du förföljer mig.
- Jag försöker hjälpa dig. - Meredith bad dig vakta mig.
Jag klarar mig bättre utan dig.
Det vore bra om du lämnade salen och lät mig jobba!
Jag gör TEE senare för att se om det håller.
- Har du hört nåt? - Nej.
Klockan fem.
- Vad händer då? - Derek missade sitt möte.
Jag ringde. Han svarade inte och har inte ringt tillbaka.
Har jag inte hört nåt vid fem får jag börja oroa mig.
- Du är redan orolig, va? - Ja.
Du tänker på ert senaste samtal-
- och återupplever det, från början till slut.
- Ja. - Ja. Det hade jag också gjort.
Du borde åka hem, Mer.
- Zola vill ha en bil. - En bil?
Ja, jag frågade om hon ville ha nåt särskilt.
Hon sa: "Jag vill ha en bil."
- Jag trodde sånt skulle dröja tio år. - Tiden går fort.
Minns du, för länge sen, efter ett av våra stora gräl...
Jag sa...
"Du är som att få frisk luft."
Att jag höll på att drunkna och du räddade mig.
Så känner jag fortfarande. När jag ser dig...
Det vi har, vår familj...
Så känns det. Det är du. Det har alltid varit du.
Och jag vill ha mer. Av det här, av oss.
Jag vill ha fler.
Vi kan väl skaffa fler?
- Jag menar allvar. - Du är galen!
- Det var inget nej. - Fler barn?
- Menar du allvar? - Absolut.
Nu? Ja, du menar visst allvar!
Planet var tjugo meter bort. Jag såg pilotens panik.
- Såg du in i cockpit? - Ja! I sista sekund duckade jag.
- Dr Webber, får jag låna dig? - Ursäkta.
För varje gång du berättar historien-
- tycks planet komma närmare. Snart dör du väl i slutet.
- Du har nog missat poängen. - Ja.
Visst, jag dog inte, men jag kunde ha gjort det.
Jag tittade upp ur bilen och såg ett plan komma emot mig.
En kort stund tänkte jag:
"Det kanske är så här det slutar."
"På 37th Street, mellan en garnbutik och ett falafelstånd."
Jag har haft nära-döden-upplevelser förr.
Det är sant att livet passerar revy. Det upplevde jag i morse.
Plötsligt insåg jag vad jag har.
Catherine. Sjukhuset.
Alla människor jag har påverkat och som har påverkat mig.
Vet du vad? Det skrämde livet ur mig.
Så fort man ser vad man har ser man också vad man kan förlora.
Visst, jag överdrev kanske lite. Det är väl bara mänskligt.
Men just nu tänker jag på allt jag har och känner mig rätt tacksam.
Alex, förlåt. Du tänkte bara på mitt bästa.
Jag tänkte på mitt eget bästa. Jag ville att du skulle må bra.
- Jag är trött på skuldkänslorna. - Va?
Vet du att det var jag som amputerade benet?
Callie stod redan och opererade när hon tvingades fatta beslutet.
Men det var jag som gjorde det.
Jag vet inte om du visste det.
- Är du sur? Jag skulle förstå det. - Tack. För att du berättade.
- Är det verkligen okej att vi är här? - Visst, men sänk rösten. Folk sover.
Då var vi här.
- Är det han? - Det är Sam.
- Känner du inte alls igen honom? - Jag... Jag vet inte.
- Dr Edwards. - Jag kommer snart.
- Försöker du få sparken? - Förlåt.
Jag sa åt dig att sluta pressa henne. Hon är nyopererad!
- Jag tänkte bara... - Så här gör ingen som tänker.
Herregud!
Förlåt, det var inte meningen att hojta till.
- Vi åt mackor... - Gjorde ni?
Ja, det gjorde vi. Han hade gjort dem.
Jag brukar inte äta på en dejt. Jag brukar vara för nervös-
- men han hade gjort dem. Jag åt en, för jag var inte nervös.
Inte med honom. Vi åt mackor, på hans flygplan.
Vi var på vår första dejt. Det här är Sam!
Jag minns det här på riktigt, va? Det är väl inte sånt ni har berättat?
Nej, vi har inte hört om mackorna förr.
Jag vill se hans ögon. Jag minns dem inte.
- Jag vill att han öppnar dem. - Det gör han så småningom.
Får jag fortfarande sparken?
Inte i dag. Inte för det här, men vem vet vad du gör i morgon.
Varför berättade du inte om Alex och mitt ben?
Jäkla Karev! Det puckot! Jag försökte skydda honom.
- Varför... - Du lät mig lägga skulden på dig.
Varför?
Det var mitt beslut, hur man än ser på saken.
Jag visste att du skulle avsky mig.
Du fick inte avsky Alex också. Du behövde någon.
Tack.
- Chefen! - Hälsa Kepner att jag kommer snart.
Kates minne börjar återvända. Hon borde återhämta sig helt.
Det var roligt att höra.
Är det jag som leker nu? Du bestraffar mig!
- Nej. Jag vill inte göra det här. - Det vill jag. Det här är orättvist!
- Du ville ha en ren yrkesrelation. - Du är knappt ens hövlig.
- Jag beklagar om jag sårade dig... - Det handlar inte om dig!
- Vad är det, då? - Flygolyckan. Inte den i dag!
Den med Meredith och Derek och Arizona-
-och Mark och Lexie och... Cristina.
Jag satte dem på planet. Jag valde flygbolaget.
Jag betalde för resan. Det var mitt ansvar.
Jag är inte i militären längre, men de var mina mannar och...
Jag svek dem. Det var mitt fel.
När nåt sånt här händer påminns jag om det.
Vi upplevde en katastrof.
Jag klarar inte av fler katastrofer.
Och det är vad vi är.
Varför råkar goda människor illa ut?
Vi ställer frågan så ofta att den har blivit en klyscha-
- men det är för att goda människor råkar illa ut.
Hela tiden.
Man får hoppas att när man drabbas så vet man vad man ska göra.
Hur man ska hantera det.
Hur man ska kämpa vidare.
- Kan jag hjälpa dig, Edwards? - Nej, sir.
- Vad gör du här, då? - Njuter av utsikten, sir.
Samma här, Edwards.
Samma här.
Sanningen är den...
...att man inte vet hur man reagerar när det värsta inträffar.
Det vet ingen.
Inte förrän det inträffar.