- Detta har hänt... - Er tumör är genial,
- men det är jag också. - Ansatserna kan döda patienten.
Jag vägrar att må så här under mina sista månader. Jag ska ge dig mer tid.
- Är ni nervös? - Ingen förstår det.
Du får min tumör, du får min kunskap, jag får mitt liv.
Varje kort är ett foster som jag ska lära Robbins rädda. Jag är inte redo.
Var är dr Herman? Det är Glenda Castillo.
- Du måste röntga mig. - Arizona... Det är dags.
- Amelia. - Jag gör i ordning operationssalen.
Informerar du patienten?
År 1888 blev William Williams Keen en av de första-
- att lyckas operera ut en hjärntumör. En stor seger.
Det är sant. Kolla upp det. Det som är svårare att hitta-
- är historier om när Dubbel-Billy K försökte ta ut tumörer och förlorade.
Förlusterna måste ha skett.
En kirurg måste alltid vara beredd på att förlora.
När det gäller hjärntumörer förlorar vi lika ofta som vi vinner.
Det viktiga, oavsett utfallet, är att inte misslyckas.
Enda sättet att misslyckas är att inte kämpa.
Därför kämpar man tills man inte kan kämpa mer.
Ryktet går. Det kommer att bli stor publik.
Känns det bra? Är du orolig?
Det är nu du ska låta mig vara, dr Hunt.
- Allt väl? - Ja då.
Jag vill göra mig i ordning i fred. Vi ses på andra sidan!
Vi ska fixa det här.
Vi ska fixa det.
Hon kommer att be dig prioritera barnet.
- Låt henne prata, men gör det du ska. - Jag klarar det inte.
Jo då. Det kommer att gå bra.
Nu börjar vi.
Jag har fixat allt. Ni har era bilder, er favoritsköterska...
- Vad händer? - Jag är en superhjälte.
Okej.
Forskning visar att om man står så här, som en superhjälte-
- i fem minuter före en jobbintervju eller en svår uppgift-
- så känner man sig mer självsäker och gör klart bättre ifrån sig.
- På riktigt? - På riktigt.
Känner du det?
- Vi är superhjältar. - Vi är superhjältar.
Håll huvudet högt, gå ut på arenan och se fienden i ögat.
Kämpa tills du inte kan kämpa mer.
Släpp aldrig taget. Ge aldrig upp.
Vi emboliserar tumören och hoppas det hjälper.
- Annars får vi... - Var är Herman?
Fly aldrig.
Kapitulera aldrig.
Glenda måste få blodplättar för att motverka blödning i levern.
Sen utför vi fetoskopin.
- Du säger "vi", men var är Herman? - Hon kommer inte.
Vad menar du med det?
Kämpa med allt du har.
Starta klockan.
Kämpa...
Skalpell.
...även om det känns uppenbart...
...att du kommer att förlora.
Ni kommer alltså hit och tittar på operationer. Varför det?
Inte vilka operationer som helst. De stora, unika operationerna.
Man sitter på helspänn. Patienten kan dö.
- Man får en adrenalinkick. - Ni ser det som en film.
Nej, det vore oetiskt. Det är inte underhållning.
"Som en film"! Åh, nu börjar det roliga.
- Tack för att du höll en plats. - Jag fick slåss. Du hann i tid.
Hon börjar infärgningen. Det är avspark.
- Injicera färgen. - Släck lamporna.
- Vad gör färgen? - Den får tumören att lysa...
...så vi ser var tumören slutar och hjärnan börjar.
Trevligt att träffas, men nu måste du ut.
Bipolär tång, tack.
Det är mitt favoritsteg.
- Ska inte bara tumören lysa? - Det är tumören.
Vi är inte Kansas längre.
Barnet är anemiskt. Ge 40 ml röda blodceller.
- Glenda har högt blodtryck. - Barnets blödning måste stoppas.
- Jag tror att jag kan rädda dem båda. - Tror du eller vet du?
- Jag vet att jag kan det. - Jag respekterar dig.
Det är med omtanke jag säger att du är en halvfärdig fosterkirurg.
- Du sökte mig. - Jag sökte din chef.
Jag har ägnat 4,5 månader åt att bli Herman.
- Hör du dig själv? 4,5 månader! - Du har hennes händer här.
22 gauge nål.
Chefen! Kan du ge mig ledigt i kväll?
- Va? Nej. - Det är lugnt här. Hermans ingrepp...
Alla andra tittar på ingreppet. Jag behöver nån här nere.
- Är jag den enda ST-läkaren här? - Ja, jag litar på dig. Kan jag det?
Absolut! Tack.
Hunt, varför ställde du in min operation?
Jag behövde salen. Shepherd opererar dr Herman.
- Opererar hon dr Herman nu? - Det skulle dröja en månad.
Okej, här har den invaderat cisterna chiasmatica.
Dr Shepherd undersöker tumören.
Vem ska hoppa in åt dig? Det här tar minst 14 timmar till-
-men det blir nog mer.
Efter 12 timmar måste man få avbyte för att ladda batterierna och vila.
- Vem hoppar in för dig? - Jag går inte att byta ut.
Då gör inte jag heller det. Om du stannar, så stannar jag.
Vi är superhjältar.
Jag vill ha händerna på höfterna, men då blir de smutsiga.
Okej. Håll här, Edwards.
Jag kan inte embolisera alla kärl.
Jag handplockade dig och nu sviker du mig.
- Jag måste öppna henne. - Nej, då behövs mer bedövning...
Fostrets puls sjunker.
Jag ifrågasätter inte bara dig, utan även mig själv.
Jag kan ta ut livmodern och få bort tumören.
Bedövningen kan skada mamma och barn.
- Du borde förlösa barnet. - Nej.
Det är mirror syndrome. Fostrets symtom speglas hos mamman.
- Om vi förlöser mår Glenda bättre. - Han skulle inte överleva.
- Sök Alex Karev. - Nej.
- Vad gör du? - Förlöser. Det blir svårt...
- ...men Karev kanske kan rädda honom. - Lägg på.
- Bailey, jag fixar det här. - Arizona, din mentor blir opererad.
Du vill visa vad du kan. Inte med min patient!
Vill du öppna henne, gör det, men vi förlöser barnet!
- Sök dr Karev. - Okej.
Dr Shepherd skär bort tumören från gyrus rectus.
- Gyrus rectus? - Området som ger oss luktsinne.
- Jag trodde att Arizona var här. - Hon opererar.
På ett foster? - Ge dig, vi är inte på baletten.
Fast det är som en dans.
Det har behag, takt och elegans.
Jag blir hyssjad, men överarbetad prosa går bra.
- Hon klarar det väl? - Ja då.
Dr Shepherd frigör tumören från strukturerna i mitthjärnan:
- Fornix och talamus. - Det borde inte ta så här lång tid.
Vi ligger redan efter.
Försiktigt, för att inte skada det hon kallar drömcentrum.
- Dr Grey... Drömcentrum? - Där vi skapar drömmar och minnen.
Och urskiljer form och färg. Läs en bok!
- Webber... mår du bra? - Ja då.
Hennes axlar är spända. Nånting oroar henne.
Du kanske lyckas skära bort delen som gör henne så otrevlig.
- Varför säger du så? - Jag skojade.
Gör jag fel så slutar hon vara otrevlig.
Hon slutar skratta också. Hon slutar vara Nicole Herman.
- Vill du skämta om det? - Nej.
- Helvete! - Vad är det?
- Jag kommer inte runt fornix. - Inte ens lateralt?
Halsartären räcker inte så långt. Jag är fast.
Syremättnaden sjunker. Hon blir inte bättre.
Så, ja... Tusan, den sitter fast.
- Tumören är för stor. - Ursäkta väntan. Jag var hemma.
- Du borde ha stannat där. - Va?
Jag kommer inte åt. Jag måste vidga snittet.
- Det måste du ändå, vi ska förlösa. - Nej.
- Jag klarar det, som förra gången. - Va?
Vi gjorde så en gång. Vi förlöste och tog bort tumören sen.
Jag visste det! Du försöker visa att du är Herman.
- Jag trodde att du var speciell. - Gör kejsarsnittet.
Jag trodde du skulle bli bra fortare. I dag skämde du ut mig.
- Jag tar bort tumören nu. - Robbins, gör det rätta!
Jag hinner inte med fler missar. Om nåt sånt händer igen åker du ut.
Sluta, sluta, sluta!
Jag är inte dr Herman, utan dr Robbins.
Jag är fosterkirurg och väljer att göra så här.
Det gick att ifrågasätta innan, men inte nu.
Om jag slinter med händerna blir blödningen katastrofal.
Det skulle bero på att du skriker, inte på att jag inte har koll.
Du får hålla tyst eller gå härifrån!
Hon låter som dr Herman.
- Hon har inte rört sig på en kvart. - Hon börjar tappa modet.
Jag kanske borde...
- April? - Jag jobbar inte. Jag är inte redo.
- Jag är glad att se dig. - Jag vill sitta med.
Herman var med under min värsta dag. Jag vill vara med under hennes.
- Hur går det? - Hon försöker skära runt fornix.
- Det är långt kvar. - Varför gör de inget?
Dr Shepherd.
Om jag fortsätter bakåt skär jag i hypotalamus.
Lateralt rubbar jag artärerna, och längre ner så förlorar hon synen.
- Ni kan... - Jag är vilse.
- Vilse i skogen. - Välj en stig.
Jag försöker rädda henne i helt skick.
Jag kan inte röra mig utan att förlora en del av henne.
- Dr Shepherd. - Dr Webber.
Jag kan agera bollplank. Vi kan komma förbi ditt problem.
Stäng av interntelefonen.
Dr Webber, kan du komma hit?
Edwards, kan du kliva åt sidan?
Du kan vara till stor hjälp.
Du måste ringa min bror. Säg åt honom att komma hit.
Om han åker nu är han här om sex, sju timmar.
- Det är ingen bra idé. - Jag tog mig vatten över huvudet.
Jag gjorde fel. Jag tog mig an ett omöjligt uppdrag-
-och min hybris blir hennes död.
Snälla, ring honom.
Få honom att sätta sig på ett plan och komma hit.
Nu.
Det tar för länge. - Skruva upp respiratorn.
- Låt mig ta barnet. - Jag ligerar det sista kärlet.
- Fostrets puls försvann. - Han har hjärtstillestånd.
Lägg handen under honom, så här.
Bra. Tryck emot såret. Han går inte sönder.
Håll honom där, med bröstkorgen uppåt.
Ge 5 mg epinefrin. Jag gör kompressioner.
Var försiktig.
- Du vet vad du gör. - Snälla, ring honom.
- Jag är inte ens halvvägs... - Du tror att han är bättre än du.
Det stämmer inte. Jag har sett honom stå som du gör nu-
- och stirra på en omöjlig tumör, osäker på vad som ska göras.
Jag har sett den tumören. Han har satt upp den på väggen.
- En ritning av den. - Han hittade lösningen.
- Därför behöver jag honom här. - Jag kan berätta hur det skulle bli.
Han skulle komma hit om sju, åtta timmar, och om hon överlevt så länge-
- skulle Derek ta den här operationen, din operation, ifrån dig.
Sen skulle han ta livet av henne, för det här är din plan.
Han skulle inte veta var du har varit eller vart du ska.
Ingen kan hjälpa dig, men du behöver ingen hjälp.
Han är inte här. Det är du.
Vad är nästa steg?
- Robbins, han är borta. - Käften!
- Det är ingen fara. - Kom igen nu.
Du kan släppa nu, Bailey. Han ska tillbaka.
Jag höll honom i mina händer...
Han är inte ens född och jag höll honom i mina händer.
Jag vet hur det känns. Det är ett stort privilegium.
- Navigationssond. - Edwards.
Interntelefon, tack.
Dr Shepherd frilägger lamina terminalis för att nå runt-
-och drar det åt sidan, från artärerna.
- Kan du undvika fornix? - Jag hoppas det.
Så långt, allt väl. Fortsätt så. Hitta en väg ut.
- Hur mår du, Edwards? - Bra.
- Säkert? Jag kan hitta en avbytare. - Nej.
Jag har förtjänat platsen. Jag står kvar med dr Shepherd.
Snart finns ingen återvändo. Vi måste ta ut hela tumören.
- Är du redo? - Är ni?
Nu kör vi.
Glenda är inte helt återställd, men det ser bra ut.
- Du skötte dig, Robbins. - Jag ville inte skapa problem.
För sex månader sen hade jag gjort likadant.
Herman valde rätt person att lämna över till.
Hon lämnar ingenting. Hon har inte försvunnit.
Jag tror... att synnerven är intakt.
Det var väl inte så svårt?
Ingen kritik från de billiga raderna. - Nu blir det radioaktivt.
Alla som inte behövs får gå.
Det gäller dig, dr Webber. Jag är glad att du kom.
- Jag stannar gärna. - Edwards och jag fixar det.
Eller hur, Edwards?
Edwards?
- Jag hämtar syre. - Du kanske kan hoppa in?
Hon måste bara lägga ut de radioaktiva fröna.
Jag bistår gärna, men varför just jag?
Hon behöver nån pålitlig. Du övervägde väl att bli hjärnkirurg?
- Det var länge sen. - Ge henne stöd.
Hon behöver bara känna din närvaro.
- Tusan! Tusan! - Jag har inte hunnit göra nåt fel än.
Jag måste lägga ut fröna på exakt rätt ställen.
Jag hade en karta över hjärnan...
...men när en så stor tumör tas bort så flyttar sig allting.
Jag räknade inte med så stora förändringar.
Jag får kartlägga igen med ultraljud och göra om planen utifrån det.
- Du går på ögonmått. - I stort sett.
Det låter som en plan.
- Hur länge har de hållit på? - Sex minuter.
Bara tre frön hittills. Stråldosen blir giftig inom tjugo minuter.
- Hon måste skynda på. - Jag måste skynda på.
- Handskarna är för tjocka! - Det går bra.
- Det är ingen tävling. - Jo.
- Vad gör du? - Det går mycket lättare.
- Du utsätter dig för strålning. - Ta på handsken igen!
- Amelia! - Det är lugnt. Jag fixar det.
Jag säger inte så här ofta, så njut:
- Du gjorde bra ifrån dig. - Jag är så rörd.
Jag är utmattad. Man hade trott att en tumör skulle ge en energi.
- Nej. - Kanske inte.
Vi närmar oss slutspurten, Robbins. Efter de där korten är vi klara.
Du har klarat en ettårig utbildning på ett knappt halvår-
-och jag har... kolat vippen.
- Sluta. - Jag visste att du var rätt häst.
Kalla mig inte en häst.
Det är en bragd. Inte bara att klara det-
-utan att bli så bra som du är.
Det tyder på uthållighet. Det är nåt att vara stolt över.
- Tack. - Jag syftade inte på dig.
Jag syftade på mig själv. Du var en katastrof.
Men jag höll ut och nu börjar du bli en fosterkirurg.
Jag förtjänar en medalj.
Arizona?
- Hej. Allt väl? - Ja.
- Du opererade visst ensam i dag. - Ja.
- Hur gick det? - Bra.
Vad... Grattis!
Tack.
Jag letade efter dig hos Shepherd. Hon håller fortfarande på.
- Jag kan inte gå dit. - Okej.
Jag vill, men jag klarar inte av att titta.
Under fyra månader har hon piskat mig.
Hon har försökt fylla mig med all sin kunskap-
-och hon lyckades. Den finns där.
Hon är i mitt huvud.
Jag är inte redo för mitt huvud att vara enda platsen hon finns på.
- Grey, hon måste ta på handsken! - Man klarar tjugo minuter.
Utan handske halveras tiden. - Shepherd!
Lägger jag inte ut fröna så är allt för intet.
- Du blir sjuk. - Tumören kan återbildas ändå.
- Då är det inte mitt fel. - Sätt på handsken!
Så! Jag är klar.
Ta ut grejerna och släpp in trupperna.
- Det är dags att stänga. - Det var...
- Dumt? - Stenhårt.
Jag har en patient på IVA. Är det okej om jag tittar till honom?
Visst, jag väntar här.
- Jag klarar mig. - Okej.
- Hej! Du har sovit i flera timmar. - Herregud. Va?
Grattis, dr Edwards. Du stod vid bordet i tretton timmar.
Sånt tillåts inte längre, så ni ungdomar har inte vanan inne.
- Är det över? - De håller på att stänga.
Lägg dig ner. Du ska få lite vatten.
- Pincett. - Juice.
Tack.
- Hur går det? - Jag måste stänga dura ordentligt.
- Det här är den lätta biten. - Låt nån annan göra det, då.
Dr Shepherd! Jag är här. Snälla, säg att det inte är för sent!
Nej, du kom precis lagom, Edwards. Du kan få stänga.
- Är det sant? - Du borde vara med på slutet.
Låt henne inte göra fel. Herman ska inte få ett fult ärr.
Inga problem.
- Hej, Glenda! Är du klar? - Om!
- Jag är less på det här rummet. - Njut av friska luften.
Vi ses om en månad. Passa på att vila och ät ordentligt.
- Tack så mycket. - Det är inte mig du ska krama.
Dr Robbins räddade dig och din son.
Jag vet inte om ni får berätta, men... hur mår dr Herman?
Dr Shepherd frilägger lamina terminalis för att nå runt...
- Sluta. Åk hem. - Jag måste förstå det här.
Nej, du måste ta en paus.
Ingen svullnad. Jag fattar inte att hon inte vaknar.
- Det kan bero på många saker. - Tror du inte att jag vet det?
Förlåt. Jag måste bara...
Jag vet.
- Du måste se slutet. - Jag måste se henne vakna.
Är det...?
- Vad? - Äh, det var nog inget.
Vad?
Är det en liten lakunär stroke?
Fick hon stroke?
Bra jobbat, Edwards.
- Hon kommer att vakna. - Kanske det.
Om hon inte gör det måste jag fatta några beslut.
- Gjorde du det här för Mark? - Ja.
Men du slipper det.
Jag klarar inte det här ensam.
Jag kan inte fatta det beslutet.
Jag vet vad hon vill...
...man jag klarar inte att fatta beslutet.
Du är inte ensam, okej. Du är inte ensam.
Det är ingen fara.
- Nicole! - Mamma?
Är det du, mamma?
Ta det lugnt. Jag mår bra.
- Var är du? - Där jag brukar vara.
- Vad heter du? - Det har inte heller förändrats.
Kläm mina fingrar. Bra. Och här.
Bra. Motoriken är intakt.
- Följ ljuset. - Hur mår du?
Det är lugnt. Jag mår bra.
Du fick bort allt, eller hur? - Gjorde hon det, Edwards?
- Ja, alltihop. - Här får man inte gråta.
- Dr Hunt, dr Webber. - Ni ser pigga ut.
- Du med. - Än så länge.
Vad roligt. Dr Shepherd var skicklig.
Ja, visst. Min tumör fick henne att framstå som skicklig.
Ursäktar ni oss? Robbins och jag har jobb.
Vi kan kliva ut. - Jag kommer tillbaka snart.
Skönt att ha dig tillbaka.
Berätta om Glenda Castillo.
Glenda återhämtar sig och är fortfarande gravid.
Barnet mår också bra.
- Jag visste att du var rätt häst. - Snälla, kalla mig inte en häst.
Jag visste att du inte skulle göra mig besviken.
Kan du se nånting? Nånting alls?
Nej, ingenting alls. Jag är blind.
- Det är bäst att du inte gråter. - Nej då.
- Hur känns det? - Jag vet inte.
Det har inte sjunkit in än. Du vill inte vara med när det händer.
- Det blir nog hemskt. - Jag finns med dig, om du vill det.
Du missar poängen. Du är alltid lite till vänster om poängen.
Poängen är den att jag får veta det. Nånting kommer att hända.
Poängen är den att jag lever.
Det hade jag inte varit om inte du var en sån envis jäkel.
Jag valde rätt häst.
Varför försöker vi ens, med så höga hinder och låga odds?
Varför inte bara ge upp? Det vore så mycket lättare.
Jo, det finns ingen ära i nånting lätt.
- Vi var så nära! - Dr Hermans tumör tog hennes syn.
Vi hämnades genom att döda den. Vi slet ut den-
- och minskade dess chans att döda Nicole med 100 procent.
Döden sprang ifrån oss, gråtande. Vi bad Döden dra.
Det är den enda kamp värd att utkämpa. Du ska vara hög nu.
Jaga den känslan resten av ditt liv. Du besegrade Döden.
Vanliga dödliga klarar inte av sånt. Bara vi.
- Ingen minns det lätta. - Bara superhjältar.
De minns blodet och benknotorna och kampen upp till krönet.
Bara riktiga superhjältar.
Det är så man blir... en legend.