Jag gillar inte frågor utan svar, som: "Vart tar vi vägen efter döden?"
Jag vet vad som sker fysiologiskt, men i övrigt... Händer nånting alls?
De dyker upp när man ser slutet, frågorna utan svar.
Det kan driva en till vansinne.
Därför gillar jag mitt yrke. Att rädda barn är utan tvetydigheter.
Det finns inga frågor, bara enkla, tydliga svar.
Och vackert, nytt liv. Hopp om framtiden. Det saknar jag.
- God morgon! - Robbins, är du nånsin inte uppåt?
- Händer det? - Är du nånsin inte spydig?
Och du snarkar! Jag behöver öronproppar.
Vi har sju fall, det första om två timmar.
Och fredag är MRT-dag.
- 47 minuter av mitt liv till spillo. - Kom nu.
- Ja, ja. Sluta vara uppåt. - Sluta vara spydig.
Sen har vi diafragmabråcket vid 27 veckor.
- Vi kan använda en ballong... - Du kanske behöver det här.
- Inför föreläsningen, menar jag. - Jaha, ja. Tack...
Sen ska vi göra en uppföljning på Marys foster.
- Det pratas mycket om dig. - Jaså?
Två sjukhus har bett oss spela in din föreläsning.
Jag har mycket att tänka på nu. Med Herman och hennes tumör...
Hennes operation. Jag måste ha fokus på tumören.
Jag behöver inga distraktioner, och du är... svår att strunta i.
- Det var bara kaffe. - Tack.
- Jag hämtade kaffe åt mig och... - Det är gott kaffe.
Jag kan hämta bara åt mig själv. Jag menar, du kan hämta åt dig.
Jag vill inte det. Eller, alltså. Det kan jag.
Jag kan hämta kaffe dagen lång.
Owen... Tack för kaffet.
- Jag uppskattar det. - Det var så lite.
Hur mår mitt huvud?
Tumören är stabil. Jag var orolig, men den har inte vuxit.
- Den har inte nått synnerven... än. - Hur länge dröjer det?
Sex veckor. Åtta, kanske, om du återupptar strålbehandlingen.
- Gärna från och med i dag. - Nej. Jag avskydde den.
- Den kan krympa tumören. - Tusan!
- Glenda Castillo! - Jag hinner inte prata.
- Ni gav mig inget svar. - Jo: nej!
- Ni gav inte rätt svar. - Jag har sett fallet.
Jag beklagar, men jag har ont om tid och måste lära upp Robbins.
- Glenda Castillo ryms inte. - För min skull, då?
Jag har inte tid. Jag beklagar.
Jag ska ge dig några namn. Hon kan träffa nån annan.
Jag beklagar.
Diafragmabråck
Infravesikalt avflödeshinder
Pleuravätska
- Tre klara, resten kvar. - Det är fyra månaders arbete.
- Hur ska vi hinna det på åtta veckor? - Vi måste.
- Du gör nästa operation ensam. - Nej tack. Tack för förtroendet, men...
Jag måste se vad du klarar av på egen hand...
- ...medan jag kan rädda upp det. - Tack.
Det är ett måste. Inga stödhjul. Vad står på schemat?
- Din strålbehandling. - Den har inte funkat.
Varför skulle den göra det nu?
Shepherd säger att den behövs. Hon är läkaren.
Livet hittar ett sätt. Livets ursprung är en invecklad historia-
- men kärnan är att livet hittar ett sätt.
Livet hittar alltid ett sätt att fortgå.
Livet hittar ett sätt.
Här är ett enormt astrocytom. Jag vill be er titta på det.
Titta noga. Titta på storleken och hur det invaderar vävnaden.
Titta på dess kärl. Astrocytomet består av blod och vävnad.
Det växer och anpassar sig. Det kämpar för sin överlevnad.
Det är levande. Vi vill inte tänka så-
- men det parasiterar på sin värd, växer och kämpar för sitt liv.
Nästan som ett foster. Eller snarare: precis som ett foster.
Precis som ett foster så frodas det.
Det finns till och med tumörer som får tänder, hår eller ögon.
Har jag äcklat er?
Det är ett problem. Ingen vill ha nåt sånt i huvudet.
Jag vill be er leka med tanken att för tumören så är det vi som är problemet.
Vi är inkräktaren och faran. För tumören är vi cancer.
Tumören ser sig själv som ett barn som försöker komma ut i världen-
-och vi försöker hindra den.
Vi ska slita den ur dess trygga hamn, som barbarer.
Tumören ser oss som själlösa mördare.
Varför kallar jag den "ett barn" och pratar om att döda den?
Jo, för en sån här tumör förtjänar lite respekt.
Charmigt, va? De har moln i taket för att distrahera en.
Det kunde väl vara nåt roligare, som porr?
Astrocytomet är inte bara en tumör.
Det är påhittighet, styrka och anpassbarhet.
Det är poesi. Det är ett av Guds mästerverk.
Det lever.
- Allt väl? - Visst.
Som allt levande vill tumören leva. Den kommer att kämpa för sitt liv.
När jag öppnar kraniet och står öga mot öga med tumören-
-blir den svår att ta bort.
Vi ses efteråt.
Den förstör hellre hjärnan den bor i än ger sig utan kamp.
Den är levande.
Och vad landar vi i?
Livet hittar ett sätt.
En vecka senare
Vårt lilla barn, tumören i hjärnan, är ett vanedjur.
Den följer samma rutiner dag ut och dag in.
Den växer, sprider sig och tar plats. Det är allt.
I detta skede är tumören så invasiv att den nuddar varje del av hjärnan.
Den pressar undan vävnad för att få plats.
Hur tar man bort den utan att förstöra hjärnan?
Hur dödar man barnet utan att döda mamman?
Jag stirrar på bilderna och tumören stirrar tillbaka.
Den utmanar mig att försöka.
Den är modig och stöddig. Den tror att den bestämmer, att den äger stället.
Jag behöver inte förklara nåt! Jag gör ingen mer strålbehandling.
- Det avgör inte du. - Det är min tumör och mitt huvud.
Tumören blir mycket lättare att ta bort.
- Snälla, gör din strålbehandling! - Jag ska överväga saken.
Man får inte låta sig bli skrämd.
Tumören är inte smartare. Man behöver bara en angreppsplan.
- Här. - Man ska vara metodisk.
Hitta ett mjukare område. Där ska man skära.
- Ingångsstället är avgörande. - Din tur.
Jag har aldrig gjort det här förr. Menar du allvar?
- Det är dags. - Jag har inte...
Lägg snittet.
Sen börjar man.
Det är det mest skrämmande steget: att trycka en skalpell mot vävnaden.
Det första snittet slår an tonen.
Det avgör allt man gör därefter.
Man måste vara försiktig och känna sig säker.
nnars får man problem.
- Titta på dem. - Vilka?
- Arizona och Herman är jämt ihop. - Hon är ju Hermans fellow.
De skrattar hela tiden, och Arizona verkar så... glad.
- Och? - Du verkar glad. Typ.
- Vad spelar det för roll? - Ingen. Jag ville bara småprata.
- De umgås jämt. - Det gör de inte.
De sover ihop. Robbins är aldrig hemma längre.
- Va?! - De är inte ihop, det fattar du ju.
- Arizona avskydde henne förr. - Det är bra att de trivs ihop.
Herman är inte direkt varm.
- Kan du fråga Derek nåt åt mig? - Jag vet inte om jag ska...
Fråga hur han skulle undvika att skada corpora geniculata.
- Du kan väl fråga honom? - Nej, det kan jag inte.
Jag orkar inte höra hans självgodhet. Den hörs över en hel kontinent.
Vet du vad? Glöm det! Jag behöver inte Derek.
När hände det här? Hon hittade den perfekta trösten.
Hon får allt det roliga och slipper det jobbiga.
Hon kan inte bli sårad. Hon slipper vaxa sig!
Önskade jag mig ett sexlöst förhållande för att slippa vaxa mig?
- Det låter bra. - Ja.
- Ni behöver få ligga. - Det låter också bra.
- Inte om det kräver vaxning. - Den finns där, om han letar.
Jag gillar henne.
- Eddie. - Ursäkta?
Glenda Castillo, min patient. Hennes man hette Eddie.
Jag förlorade honom för sex månader sen.
Jag hade händerna i honom när han dog-
- och jag höll Glendas händer när jag gav beskedet.
Sen insåg hon att hon var gravid. Hon var oförsäkrad, men kom ihåg mig.
Hon kom hit för mödravård, och gissa vad vi upptäckte.
Hennes barn har en tumör. En stor, farlig tumör-
-som hotar både barnet och henne.
Jag kunde inte rädda hennes man, men kanske hennes barn.
Jag är skyldig henne det. Herman måste hjälpa henne!
- Se till att hon träffar Glenda. - Jag kan inte lura henne.
Vem sätter hennes schema? Vem berättar vilken patient-
-som hon ska träffa härnäst?
Blodtrycket är 140 systoliskt, och ödemet har tilltagit.
Förr hade jag fotleder, nu har jag ballonger med tår.
Barnet har en stor tumör i ryggen. Den verkar godartad-
- men eftersom den är så pass stor kan även barnet få ödem.
Men den går väl att ta bort? Dr Bailey säger att du är den bästa.
Sa Bailey det? Så smickrande.
Det var Glenda Castillo. Jag har redan sagt nej.
Och du! Hur ska jag kunna lita på dig?
Hon gjorde inget förutom att försöka hjälpa en patient.
- Hennes historia... - Var det så Bailey övertalade dig?
Det är en taktik, att tala till ditt ömma hjärta. Den biter inte på mig.
Jag kan försöka tala till ditt ego. Du säger att du är bäst. Bevisa det!
Du kan rädda hennes barn! Gör det!
Nej.
Jag har sett ingreppet förr, men min utbildning kan inte gå först.
- Nån gång... - ...måste vi fatta beslut.
Jag önskar att vi kunde hinna, men vi har inte tid. Vi har en plan.
Kan vi inte anpassa planen?
- Okej, visst. Vi anpassar planen. - Vad gör du?
Ta ner ett kort så att vi hinner hjälpa mrs Castillo.
Meghan Carlson, luftvägshinder? Hennes man är i Irak.
Eller Julie Hall, vasa praevia? Två års IVF-behandling.
Välj ett barn som inte får överleva så att Glenda Castillos gör det.
Välj ett kort. Du får välja själv.
Jag tänkte väl det.
En vecka senare
Nej. Nej!
Släpp ut mig! Släpp ut mig!
Du måste! Strålbehandlingen gör tumören lättare att ta bort.
- Du tjänar marginellt på det. - Jag ska rädda ditt liv!
Du får mig att känna mig död. Jag blir sjuk.
Jag vägrar att må så här under mina sista månader.
Det blir inget mer, punkt!
Jag ska ge dig mer än några månader. Jag ska rädda ditt liv.
Nu ska jag ställa mig inför en aula och berätta hur.
Det är svårt för mig att bry mig när du inte verkar bry dig alls.
Det är ju ditt problem.
Ryktet går. Det här var en bra idé.
En master class i hjärnkirurgi. Nu blir Amelia Shepherd känd.
- Om det inte misslyckas... - Nej då.
Och om det gör det finns det lärdomar att dra även då.
Bollar hon sånt här med dig? Sitter ni två och pratar tumörer?
- Ja. - Jag vill också prata tumörer!
Jag vill verkligen prata tumörer. Herregud, har du sett?
Tidigare försök att strålbehandla tumören var misslyckade.
Jag hade hoppats använda höga doser för att krympa den-
- men i det här skedet är taktiken inte genomförbar.
Men jag ger inte upp. Tumören är stark-
- och skrämmande och aggressiv, men det är jag också.
Caroline Locke - 26 veckor Aortastenos
Man får inte nudda kärlet under laserbehandlingen.
- Om man gör det... - ...kommer blodet att skymma allt.
Först måste jag se hela tumören, varje liten krök och upphöjning.
- Vad gör du då? - Försöker stoppa blödningen...
- ...eller förlöser barnet prematurt. - Bra.
Jag ska använda fluorescein så att tumören syns tydligt.
Då kan jag förutse problemen innan jag stöter på dem.
Jag vill inte ha några överraskningar.
- Vad hände? - Blodtrycket föll och hon har ont.
- Det gör ont! - Så ja, Julie.
Hon har vasa praevia.
Jag har försökt få upp trycket, men barnets hjärtslag syns inte.
Tusan. Var är hennes man?
- Är det blod? - Ge mig skyddskläder.
- Vi tar ut barnet här och nu. - Här?
Vi ska göra kejsarsnitt. Hämta en kuvös.
- Får jag barn nu? - Du ska få lugnande.
- Jag har aldrig gjort katastrofsnitt. - Det är precis som andra kejsarsnitt.
Öppna buken och livmodern och förlös.
- Blodtrycket stabilt 100/60. - Jag klarar det.
- Robbins? Jag kan göra det. - Skalpell.
Jag är ledsen. Vi gjorde allt vi kunde.
Bra jobbat. Kom.
Sluta gråta. Sluta!
- Jag... - Sluta! Sluta nu.
Vi hinner inte gråta. Vi måste jobba.
- Hur kan du... - Det är så det går, Robbins.
Ring Bailey. Säg att vi gör det.
En vecka senare
Somliga tycker att den viktigaste delen av hjärnan-
- är den del som ger oss hopp, drömmar och fantasier.
Denna viktiga del är den som gör dig till den du är-
- mig till den jag är och alla andra till dem de är.
Den kallas fornix, men jag kallar den drömcentrum.
Frågan är vad som händer när drömcentrum invaderas.
När tumören är så stor att den suger ut drömcentrum.
Den tar över och stjäl vårt hopp och våra drömmar.
Tänk er när tumören tas bort.
Vad kommer att finnas kvar? Eller snarare: vem finns kvar?
Är det någonting kvar? Är det någon kvar?
Min mamma sa att vi hamnar i himlen när vi dör.
Jag kunde inte föreställa mig det. Det blev som i en serietidning:
Folk i särk, med vingar, som sitter på moln.
- Ingen vet väl vad som väntar. - Jag tänkte mig maskrosor.
Det som gör oss till individer skulle blåsa bort, landa och växa...
Jag vill inte bli begravd. Låt kremera mig.
Om jag överlever men inte vaknar, ge mig fem dagar. Sen drar du ur sladden.
Om jag vaknar men behöver respirator: dra ur sladden.
Du ska inte dö. Du blir inget kolli.
- Shepherd vet vad hon gör. - Okej, visst.
Fågeln kommer att bajsa på oss.
- Och nu? - Glenda Castillo.
- Jag är glad att ni tog emot mig. - Titta.
Teratomet har vuxit och börjar uppvisa hydrops.
- Är allt som det ska? - Fostrets hjärta börjar bli påverkat.
- Vi borde operera i kväll. - Det är för snart.
Tumören ökar trycket på moderkakan, så både barnet och du är i fara.
Barnet skulle väl inte överleva om ni förlöste honom nu?
Jag är bara i vecka 24, och det vore väl bra att vänta?
- Inte för dig. - Skit i mig!
- Glenda, om dr Herman... - Nej. Min man är död.
Men barnet jag bär på, vårt barn... Jag tänker inte riskera hans liv.
Om valet står mellan mig och barnet, då väljer jag barnet.
Jag tänker inte förhandla med en patient.
Jag är läkaren. Jag säger till henne när...
- Förlåt. - Vad skrattar du åt?
Förlåt, det är bara lustigt att höra dig bli så upprörd-
- när det är precis samma sak som du gör mot Amelia Shepherd.
"Vi gör ingreppet när jag är redo." Det är rena tortyren.
Det är kul att se det hända dig. Låtsas att jag inte är här.
Jag ger ms Castillo en vecka, men hon ska läggas in.
- Om hon får hicka så opererar jag. - Uppfattat.
Tack för att du tog emot henne.
Knip igen!
Hur kommer jag åt den dolda delen av hjärnan?
Och när jag väl kommer åt den, även givet rätt verktyg och metoder-
-hur undviker jag då att misslyckas?
Om det blir ödem är det för nära fornix.
Om jag träffar hypotalamus är det kört. Det funkar inte.
Kom igen!
- Vill ni ha lite mat? - Har jag svaret?
- Nej. - Då ska jag inte ha nån mat.
Det här har aldrig gjorts.
Alla steg, i den här ordningen, i en sån här tumör.
- Är det bra eller dåligt? - Så arrogant av mig att ens försöka!
Nåt dåligt, alltså.
Har ni ringt er bror?
- Vad har jag sagt om min bror? - Ni behöver honom inte.
Det kan vara skönt att bolla med nån som förstår på samma sätt som ni.
En like. Han kanske har nåt förslag.
Jag behöver inte min bror! Jag håller på att lösa det här.
Jag är på vippen till att göra mitt livs genombrott.
Jag är så nära! Min genialitet flyger runt och försöker landa-
-men jag kan inte röja banan i tystnad-
- för det är nån idiot som pratar med mig!
Jag borde inte ha sagt så.
Jag är trött och frustrerad och...
Förlåt. Jag är...
Tumören driver mig till vansinne, Edwards.
Ni vill ta ut tumören och jag vill se er göra det.
Ni är trött och frustrerad och rädd, men det skiter jag i.
Ni ska vara min mentor. Ni är min mentor.
Jag tror på er, jag ser upp till er, jag vill bli som ni.
Det är ett stort ansvar, så skäll inte på mig.
Och sluta tjura över att ni inte vet vad ni ska göra.
Var en person som är värdig min beundran.
Om ni inte kan vara det... Om ni inte är speciell och klok-
- kan ni väl åtminstone ha vett att låtsas vara det!
Skärp er, dr Shepherd!
Skärp er, dr Shepherd.
En vecka senare
- Hej! Hur är läget? - Bra.
- Hur är det med dr Herman? - Vi jobbar hårt.
- Vad tycker du om Amelias plan? - Callie, vad...
Jag kollar läget, bara.
- Jag undrar hur det är med dig... - Callie?
Du och dr Herman verkar trivas ihop. Du klagade förr-
-men nu tycks du verkligen gilla henne.
- Det gör jag. Hon är härlig. - Och sjuk.
- Jag är orolig. - Amelia fixar det.
Jag är orolig för din skull, även om det inte är min sak längre.
Det var... Tack.
- Jag måste gå. - Okej.
Bara så att du vet: aulan är full. Jag fick flytta folk till en annan sal.
- Amelia... - En minut, bara.
- Amelia. - Vänta.
Du kan prata med mig. Du är stressad.
Du ska veta att du kan prata med mig.
Jag har alltid varit "den andra dr Shepherd".
Han är den riktige. Jag är den andra.
Än så länge är min plan teoretisk.
Den är bara ord, men nån gång måste jag öppna dr Hermans hjärna.
Jag är rädd att jag, när jag ställs inför tumören-
- inser att jag inte bara är den andra dr Shepherd...
...utan också fel dr Shepherd.
Hej! Vad är det som är akut?
- Du måste ta det här fallet. - Varför det?
- Jag har aldrig skurit amnionband. - Nån gång blir den första.
- Jag är inte redo. - Det kvittar.
Sluta! Sluta!
- Du lyssnar inte. Jag är inte redo! - Tror du att jag är det?
Tror du att det är lätt för mig, att jag är redo?
Jag hade vant mig vid tanken på döden.
Sen smittade du mig med Shepherd och hennes plan och ditt hopp.
Nu är det svårare än nånsin att lämna över allt det här.
Jag vill inte göra det. Jag är rädd.
Jag är rädd att släppa taget, och det är ditt fel.
Visa dig åtminstone vara värdig. Ta över, gör bra ifrån dig-
- och se till att jag inte ångrar mig. Kan du det?
Det är nu det börjar bli knivigt.
Det är nog ingreppets farligaste och svåraste skede.
Det måste också gå fortast.
Varje steg fram till detta har lagt grunden för det här.
Jag ska lägga ut de radioaktiva fröna.
- Det kräver hög precision... - Jag måste få in saxen.
...noggrannhet och tempo, tre saker som motsäger varandra.
Jag kommer inte åt det sista bandet med fetoskopet.
- Kan du lirka ut det? - Nej.
- Det måste kapas. Ta en mindre sax. - Det är inte problemet.
Tänk er att ni plockar upp saltkorn med grytvantar på.
Det är vad jag ska göra, i någons hjärna.
Räck mig en handske. Och sax.
Vi brukade göra så här på barnkirurgen.
- Jag gör en flexibel öppning. - Det står inte i mina papper.
- Skojar du? - Det funkar.
Men när jag har gjort det... När jag har lagt ut alla frön...
Då är resten enkel.
Såg du det? Det funkade! Det funkade ju!
God natt, tumörbarnet. Det var fint, men nu är det slut.
- Jag tar emot frågor nu. - Ja?
- Är ni nervös? - Jag vore galen om jag inte var det.
Ja, det är nervöst, men även spännande.
Jag skriver historia med det här ingreppet.
Det är självfallet spännande.
Bra jobbat. Du borde vara stolt.
- Stäng snittet. - Vart ska du?
Ni beskriver sju olika operationer, alla med oerhört svåra metoder.
Hur lång tid tror ni att ingreppet tar?
Arton timmar, plus eller minus några timmar.
En uppföljningsfråga: behöver ni en ST-läkare till?
Inte så länge Edwards är kvar. - Tänker du dra, Edwards?
Nej.
- Ja, längst bak? - Tar ni hjälp?
- Ursäkta? - Jag bara...
Kommer ni att göra allt själv eller kommer dr Shepherd hit?
Med tanke på allt... Är det klokt att göra allt själv?
Jag ska det, så...
Nästa fråga.
Du måste röntga mig. Nånting händer.
Jag har symtom. Jag ser lite suddigt.
Det är som skygglappar, och det är... mörkt.
Mörkare än det borde vara.
Okej.
Då går vi.
- Var är dr Herman? - Hon gick. Vad behöver du?
Det är Glenda Castillo.
Jag behöver Herman nu. Glenda Castillo har hjärtsvikt.
Vi måste operera nu, så om du kan avrunda...
- Vad gör du? Varför står du bara där? - Arizona...
- Herregud. - Det är dags.
Nu?
Jag går och gör i ordning en operationssal.
Okej. Okej.
Är du redo?
Ja...
- Amelia... - Jag gör i ordning operationssalen.
Informerar du patienten?
- Robbins! Är operationen färdig? - Ja.
Jag förstår. Gör Shepherd i ordning salen?
Ja.
Jag anar att tumören har trängt in i synnervskorsningen.
Här kommer galavagnen!
Kan vi få en stund ifred?
- Behövde du mig? En patient? - Ja.
Glenda Castillos barn har hydrops och hon har hjärtsvikt.
Se där! En stor dag för oss båda.
Först måste du försöka embolisera kärlen.
Se till att blodtrycket är stabilt.
Hon fixar det här. Amelia. Du måste lita på henne.
Kolla Glendas blodplättar innan du börjar.
Det är nu du måste lita på henne.
Jag är klar.
- Blodplättarna ska vara över... - ...hundra. Jag vet.
- Knyter du åt mig? - Ja.
Nu kör vi.
Jag tänkte aldrig på livet efter detta.
Mitt fokus var detta livet. Vad skulle jag göra med det?
Var snabb, det är ont om tid. Försök hinna med alla kärl.
Hon lär be dig att rädda barnet. Låt henne prata och gör det du måste.
Jag kan inte. Jag klarar det inte.
Det gör du visst. Det kommer att gå bra.
Nu börjar vi.
Jag ville bryta ny mark.
Jag ville lämna ett avtryck.
Jag ville att mitt liv, min hjärna och min existens...
...skulle betyda nåt.
Det kommer att gå bra. Amelia fixar det här.
Men det jag aldrig hade tänkt på, det jag aldrig hade insett förr var...
- Vänta, Robbins. - Nej. Du skulle bara våga!
- Säg det inte! - ...att för att göra det...
...för att bli ihågkommen för det man har lämnat efter sig...
Det är dags att gå.
...så måste man lämna det.