De hittade en man i Maine som hade bott ensam i skogen i 30 år.
De kallade honom "Den siste eremiten".
Trettio år utan mänsklig beröring, utan några samtal.
Eremiten kände sig mer ensam ute i världen... än i skogen.
Omgiven av människor, men fången i avskildhet.
Den sortens ensamhet...
...kan svälja en hel.
- Hallå! Jag sms: ade dig. - Ja, jag var upptagen.
- Cristina hade svarat. - Inte om hon gjorde det jag gjorde.
- Man tar paus. - Va?
Om ett sms är akut säger man "paus". Sen svarar man.
- Under sex? - Om det är akut.
- Men under sex? - Vi hade särskilda ringsignaler.
- Vill du ha det? - Nej. Vänta, hur funkar en paus?
- Du ligger med benen i vädret och... - Paus.
Jag tar inte paus. Inte Jo heller. Men hon kan spola fram eller bak...
Äckligt! Vill du assistera mig?
- Är patienten ett barn? - Nej, men jag vill ha sällskap.
- Ta en ST. - Jag vill ha nån vuxen.
- Hej då! - Cristina hade gjort det. - Bailey!
- Vill du assistera med mitt sarkom? - Har du ingen ST?
De är tråkiga och vill bara lära sig. Kom igen, det blir blodigt och äckligt.
Det ser faktiskt rätt kul ut. Sök mig när det är dags.
Adrian Nelson, 51 år gammal.
Röntgen visar ett leiomyosarkom i undre hålvenen.
- Vad föreslår kirurgen? - Ta bort tumören och byt ut kärlet.
Det är en ganska enkel operation.
Får jag be er... Äh, det är fånigt.
- Vad? - Hon vill att ni svär på boken.
- "Odysséen", som jag sålde till Adrian. - När vi träffades. Han är bokhandlare.
Våra händer nuddade varandra. Vilken kick!
- Elektriskt. Men vi var för blyga. - Jag skrev mitt nummer på bokmärket.
- Jag såg det senare och ringde. - Vi har varit ihop sen dess.
Boken är... vår vigselring.
- Kan ni svära på den? - Snälla?
- Dr Wilson också. - Jag svär.
Dr Wilson ska göra er i ordning.
- De är så rara! - De är knäppa.
Du kommer att känna lite tryck.
- Visar det om det är OI II eller III? - Ja.
Men det är troligen typ III, va? Ingen fosternöd.
Snart vet vi.
OI typ III är tufft, med operationer och utmaningar, men vi är kirurger.
Vi klarar sånt. Vi kan ändå ge vårt barn ett fint liv.
- Eller hur? - Många barn med typ III är lyckliga.
- Borde inte dr Herman vara här? - Det är en rutinsak.
Dr Herman är högdjuret. Hon deltar bara när det behövs.
Jag är lågdjuret. Låt mig jobba.
Tack! Jag vet att det tog mycket tid, men jag vill få bästa möjliga bilder.
Det är rart. Du är helt övertygad om att klara det här.
Jag har din journal. När jag förstår varför andra kirurger avstod-
-kan jag hitta vägen framåt.
När jag är klar vet jag var tumören växte upp och förlorade oskulden.
- Du har självförtroende... - Tack.
...eller så är du helt förvirrad. Svårt att säga, det yttrar sig på samma sätt.
Vi borde prata om vad vi ska göra om barnet är typ II.
- Det är han inte, sa jag ju. - Jag vet att du tror det.
Men om han är typ II är det hemskt och oftast dödligt.
- Och innan det är det ännu värre. - Jag vet. Jag vill inte prata om det.
- Vi måste diskutera det. - Kan vi inte vänta tills i morgon?
Vi borde ha en plan.
- Vad vill du göra? - Vi borde bestämma nåt.
- Nej, jag frågar vad du vill. - Att vi bestämmer nåt ihop.
Jag tror inte det är sant. Du vet vad du vill.
Säg det, bara. Högt. Vad vill du göra?
Om vårt barn har typ II... borde vi avbryta graviditeten.
Oavsett om han har typ II eller III vill jag behålla honom.
- April... - Jag ville ju inte prata om det.
- Har ni sett så mycket vidhäftning? - Sånt syns aldrig vid röntgen.
Det finns fler på baksidan. Jag måste se mer.
- Ska du vidga snittet? - Jag måste, annars ser jag inget.
Alla landmärken är dolda. Det är som att famla i blindo.
- Får jag se röntgenbilderna? - Visst.
- Tumören ska vara avgränsad. - Det är nåt fel.
Den har inte trängt in i vävnaden. Får jag se framifrån?
- Vad gör tumören där borta? - Hur gamla är bilderna?
- Bara två veckor gamla. - Då växer tumören för fort.
- Inget är där det ska vara. - Tumören har vuxit.
- Bilderna är helt värdelösa. - Den har nått ända till diafragma.
Jag ser inte ens... Rör den inte, då spricker den.
- Den når lungorna. - Sök kardiolog! - Den är vid perikardium.
- Ta ut sugen. Gör inget. - Sök kardiolog akut.
Ta ut händerna nu.
Vad gör vi? Vad är det som händer?
- Kan nån förklara? - Den har spridit sig till levern...
- ...diafragma och kanske hjärtat. - Hur kan den växa så fort?
- Den är överallt. - Vad gör vi?
Jag har ingen aning.
Michael, jag är rädd att tumören nu når Adrians hjärta.
- Dr Pierce är här... - Hennes hjärta?
Den klättrade i venen som går från lever till hjärta.
- Den växer fortare än väntat. - Vi måste ta fler MRT.
- Vi måste se hur mycket den har vuxit. - Nu är ni här allihop.
Tre läkare. Tre är många.
Odysseus tog sig inte tillbaka till Ithaka för egen maskin.
Han behövde hjälp från fajakerna. Vi är fajakerna.
- Ju fler fajaker, desto bättre. - Vi ska få ordning på det här.
- Åh! Den var lätt. - Det är fjolårets modell.
- Nästa väger 30 procent mindre. - Imponerande.
Ert projekt är imponerande. Robotproteser är sexigt.
Vi på Cyber Systems vill hoppa i säng med er.
- Så smickrande. - Bra, det var tanken.
Jag lämnar en broschyr åt er.
Jag är kvar i Seattle en dag till. Ring om det är nåt.
Tack för att ni kom.
- Vad tycker du? - Du borde satsa.
- Jaså? Jag gillade inte transducern. - Nej, den är skit.
Jag syftade på henne. Märkte du inte att hon gillar dig?
- Du misstolkade det. - Skärp dig!
"Ert projekt är så sexigt. Vi kan väl hoppa i säng?"
- Det var jobbigt. - Sluta!
- Var har du varit? - Jag gjorde korionbiopsi på Kepner.
Nu måste vi vänta. Det är lättare i pediatriken.
Föräldrarna har sitt barn hos sig och kan hålla om det och hoppas.
Katten är på taket. Utan barn känns det så teoretiskt.
Det finns ingen katt, inget tak...
- Har du skyndat på analysen? - Ja. 24 timmar.
Då finns inget mer att göra. Bra, för jag har utfört mirakel.
Jag har otroliga operationer åt oss de närmaste veckorna.
Här är TTTS i nittonde veckan. En TRAP som behöver RFA.
En ensidig lungagenesi. Det är bara början!
- Början på vad? - Din snabbkurs.
Jag har letat upp de mest skadade foster som finns-
- och tar hit dem, så att du lär dig att rädda dem.
- Ska vi rädda alla? - Ja. Börja läsa.
Du kan tacka mig senare.
Och sen... Det låter galet, men:
Jag lägger in radioaktiva frön under operationen-
-som motverkar tumöråterbildning.
- Skulle du inte använda laser? - Det har jag redan gjort.
Försök att hålla jämna steg. - Förlåt, men de måste lära sig.
- Lasern används på synnerven. - Det är ett enormt gliom.
- Det är snarare magnifikt. - Tar inte laserbehandling månader?
Innan det använder jag ultraljud för att få bort cellerna.
- Sen tar jag lasern... - Ja? - Jag är borta.
Är lasern bara vid synnervskorsningen eller...
Ta ett steg tillbaka. Titta på hela den vackra uppenbarelsen.
Varje del av tumören reagerar olika. Det kräver många ansatser.
Man måste vara försiktig ibland och hård ibland, annars går det inte.
- Fattar ni? - Jag ser inte tumörer så.
Har inte fem kirurger sagt att ansatserna kan döda patienten?
Sex stycken. Men ingen övervägde alla samtidigt.
- Det borde funka. - Ska vi börja om från början?
Okej. Jag börjar med en bifrontal ansats.
Är det höger förmak? Allt är en enda gegga.
- Titta här. Går den in i förmaket? - Det är nog en artefakt.
Adrian är stabil. Hur går det?
- Har Cyklopen visat sig? - Cyklopen?
Patienten gillar "Odysséen", så jag kallar tumören Cyklopen.
Och jag känner mig enögd, för jag får inte grepp om den.
- Alla bilder är ofullständiga. - Vi kan ta fler...
- ...med kontrastvätska och 3D. - Vi har inte tid för sånt.
- Jag vill bara plocka ut den. - Vi kan prova, men jag ser inget.
Jag skulle vilja hålla den i handen.
- Herregud! - Hon får en idé.
Jag fick den i fjol.
Vi ska skriva ut hela tumören.
Portvenerna funkade inte, men nu behövs ingen funktionalitet.
- Vi behöver bara kunna se den. - Känn din fiende.
- Kommer det att funka? - Ja. Så här besegrar vi den.
Så här får vi en konkret, anatomiskt korrekt 3D-modell-
- av den här tumören och kringliggande organ.
Uppladdad!
Om tio timmar.
Det längsta ett typ II-fall har överlevt tycks vara arton månader.
Han låg på IVA hela tiden, kopplad till respirator.
- Det är inget jag önskar min son. - Inte jag heller.
- Okej, men varför... - Vi vet inte hur det blir.
- Han kanske inte är typ II. - Men tänk om! Varje stund han lever...
...blir med oss, i våra armar, älskad och efterlängtad.
Hans skelett kan gå sönder om man rör honom eller byter blöja.
- Vi är läkare! Vi klarar det. - Absolut! Frågan är om vi borde det.
- Vi kan fatta ett genomtänkt beslut. - Vi kanske fick barnet av ett skäl.
April.
- Du ringde din mamma. - Ja.
- I kriser behöver folk sin mamma. - Inte alla.
Jag kom så fort du ringde. Allt kommer att ordna sig.
Jag är här nu.
Jobbar du i dag?
- Nej. - Då föreslår jag miljöombyte.
Det låter bra. Vi borde göra nåt, kanske åka till havet?
Vi kan åka till kyrkan. Där finner du tröst.
- Ja... - Vi åker och ber.
Hon klarar sig fint.
De där stolarna är hemska. Ni borde åka hem och vila.
Jag kan inte åka hem ensam.
Inte när hon ligger så här. Jag tänkte stanna och läsa.
- Okej. Det går bra. - Men jag kan inte koncentrera mig.
Det är märkligt. Det har aldrig hänt förr.
Jag tror att det är för att jag inte vet var hon är.
- Jag brukar alltid veta det. - Hon är ju här.
Det är precis som om hon ligger och sover i sängen intill.
Inte riktigt, för hon kanske inte vaknar.
Det är som om hon har seglat i väg och kanske aldrig kommer hem.
Så känns det.
- Michael, vi gör allt vi kan. - Jag vet.
Jag vet, jag bara... Jag vill att hon kommer tillbaka.
Jag med.
HLHS-fallet verkar omöjligt. Hon har bara fått dödfödda barn.
Det blir även det här. 22q11-deletion. Hon borde adoptera.
Men det här... Trakealballong för kongenitalt diafragmabråck.
- Hur klarar ni hemskheterna? - De är patienter, Robbins.
Ju mer du hittar och lär dig, desto fler räddar vi.
Din uppgift är att skapa tre grupper: möjliga, omöjliga, kanske.
Alla andra ansatser är slöseri med tid.
Vad säger man...!
Herregud! Det är ödet! Där är din sexiga säljare!
- Hon är inte min sexiga nånting. - Inte än...
Jag kom för att koppla av, inte för att...
- Och det blir en intressekonflikt. - Inte om vi inte köper hennes skräp.
Du måste upp i sadeln igen. Hon har en fin sadel.
Ja... Vad gör du?
Jag är inte bra på sånt här, så jag säger det bara:
Du verkade intresserad av nåt mer.
- Jaså, du märkte det? - Jag hade alltså rätt!
Det här borde bli lätt. Owen är lite blyg, men härlig.
Och känslorna är ömsesidiga, så...
- Vad säger du? - Jag säger...
...att nåt gör att han inte är min typ.
Va? Han är snygg, han är trevlig, han är rolig.
Folk gillar väl det? Vad är problemet?
- Han har en penis. - Jaha!
Jaha... Jaha!
Men... Du flörtade.
Ja, men inte med honom.
Jaha!
Oj! Jag är ledsen över hur dålig koll jag har.
Jag borde ha insett det. Förr hade jag det, men just nu är jag...
- Du tittar på mig... - Du är så vacker.
- Det får du väl höra jämt. - Det är jag inte.
Är jag det? Nej. Är jag det?
Nej, vänta. Sluta!
- Gillar du inte tjejer? - Jo då. Kvinnor, män, personer!
Men jag letar inte just nu. Jag är... skild.
Det hände nyligen och det var tungt. Det var brutalt.
Brutalt är rätt ord.
Om du vill glömma allt det ett tag... Jag flyger hem i morgon.
Det måste inte bli mer än en natt.
Jag vill gärna...
Jag vill gärna vilja, men jag är inte redo.
- Hej! - Du är kvar sent.
Vi har ont om tid. Jag förstår inte dr Walls anteckningar.
- Var han den andra läkaren? - Var finns Wall?
- Case Western. - Den tredje. Radiologen.
Okej, då stämmer datumen.
- Vad är det här? - Fall. Foster.
Varje kort är ett foster som jag ska lära Robbins rädda.
Som jag tror att vi hinner med.
- Och de där? - Nej.
Det är såna jag skulle kunna rädda, om jag hann.
Se dem som barn som dör om du inte kan ta bort tumören.
- Okej. Ingen press, alltså. - Jo då. Press!
Vi har ju ont om tid. Testa att vara jag!
Okej.
Du är hemma! Du hann precis till middagen.
Det luktar gott. Hur var det i kyrkan?
Kören övade inför gudstjänsten i morgon.
- Det var så vackert. Vi borde gå. - Vi vet nog inte vad vi klarar av.
På grund av provsvaren? April berättade om provet.
- Jag ser ingen poäng med det. - Ursäkta?
Gud ger det han vill ge. Det kan inget prov påverka.
April är redan upprörd och stressad. Det är inte bra för barnet.
Tänk bara på att älska barnet. Allt annat kan kvitta.
- Nej, så är det inte. - Det är svårt att förstå Hans plan...
- Jag tänker på vår plan. - Han ger oss inte mer än vi klarar.
Att få provsvaren och information är hur vi klarar...
Jag ringde vår pastor. April talade med honom länge.
April. Låt mig hjälpa dig.
- Vi axlar den börda som läggs på oss. - Ja, du och jag.
- Hon försöker bara hjälpa till. - Gör hon det, då?
- Använd inte den tonen! - Vilken ton? Jag försöker förstå.
Du försöker övertala min dotter att göra nåt hon inte vill!
Nej, jag försöker göra det bästa för vårt barn!
Det är mellan April och Gud.
Om du tror att hon ska abortera sitt barn...
- Vårt barn! Vårt! - Sluta, sluta, sluta!
Det här hjälper inte. Ingen av er är hjälpsam!
Du säger att Gud bara ger mig ett val, och du säger att det kvittar.
Sanningen är den att jag inte vet nåt, men jag är rädd, ledsen och ensam.
Ni står där och skriker, men jag är ensam och det är skrämmande.
Ju mer ni skriker, desto räddare blir jag, så snälla: Håll käften!
Kan ni göra det? Kan ni båda vara snälla och hålla käften?
- Vad gör ni här? - Vi löser en tumör.
Vi skriver ut den i 3D.
- Vad gör du själv här? - Jag löser också en tumör.
- Du kanske ska skriva ut den i 3D. - Det löser inget.
Jag ser tumören i all sin problematiska prakt.
Den ger mig fingret inför Webber och en massa ST-läkare.
- Var är barnen? - En trappa upp, på dagis. Nattis.
- Det är öppet dygnet runt. - Det är bara för jouren.
- Bailey, sluta. Derek är i D.C. - Jag vet.
Om de frågar, säg att du har jouren. Så gjorde jag.
- Utskriften tar minst fem timmar till. - Sju och en halv.
Ni kan åka hem, sova och komma tillbaka.
Nån måste vara här om skrivaren kraschar.
Och ljudet är lugnande.
Det känns konstigt att sova ensam. Jag är inte van.
Jag vet inte varför. Han reste mycket förr också-
- men nu är han... borta, och jag vet att han är borta.
Det känns tomt i sängen.
Jag vet inte hur man sover ensam.
Nej. Fram till för tre månader sen-
- kunde jag ringa eller komma på besök eller skajpa-
- och då var Cristina där. Du hade alltid Derek eller Cristina.
Jag gissar att i värsta fall var du mittenskeden-
-i mitten av en märklig skedsituation.
Jag känner ingen mindre ensam person än du...
...var.
Jag måste lära mig sova ensam.
Ben snarkar. Ibland pratar han i sömnen.
Och han är varm som en masugn. Som om han brinner.
Tur att jag älskar honom. Och han är ST och sällan hemma.
Annars vore han dödens.
Jag saknar att sova med en man. Vända ifrån varann-
- så att man knappt rör varann. Hans arm över ens midja.
Jag vaknade på natten, livrädd för... mig själv.
Det var skönt att han var där, att jag inte var ensam.
Jag kan inte sova med nån bredvid mig. Det går inte.
Min enda riktiga relation, med Dean... Han älskade att skeda.
Jag brukade ligga och stirra i taket och räkna sekunderna-
- tills han somnade, så att jag kunde ta soffan.
Sen smög jag tillbaka innan han vaknade.
Folk tycker det är sött, men det var hemskt. Jag blev sliten.
Dean var en bra kille. Lång, snäll...
...medborgarrättsjurist, rolig...
När han friade berättade jag om sovandet.
Jag sa: "Du kanske kan sova i ett eget rum."
- Jag ville sova ensam. - Vad hände?
Han är gift med nån som älskar att skeda.
Och jag sover som ett barn.
Jag trivs kanske för bra med att vara ensam.
Jag kanske kan skriva ut en Derek.
Bara för att sova med.
Ur vägen!
Hej igen, Cyklopen!
- Så sjukt häftigt. - Häftigare blir det inte.
- Vad nu? - Jag tror att vi kan dela diafragma...
- ...och ta tumördelen i perikardium. - Men försiktigt.
Vi måste ta bort 2-3 cm nära nedre hålvenen först.
Ja. Sen kan vi klämma åt och koppla in ECMO.
- Varför inte göra sternotomi? - Jaså, nu passar det?
Ja, när jag ser den där! Använd McGinns teknik-
- för att komma in i bröstkorgen med mindre risk för diafragmabråck.
- Han har en poäng. - Då börjar vi om.
- Okej, känn här. - 5 cm över njurvenen?
Okej, men blunda och känn efter.
Vi kan bara gå på muskelminne.
Det är två fingerbreddar från levervenernas sammanflöde.
Sen gör vi en anastomos i transplantatet.
- Bailey? - Skriv upp det!
Du är deras tavelbitch.
- Du är avis. - Nej. Lite.
- Wilson! - Ja.
Jag har fingret i Winslows hål. Känner du det, Bailey?
Ja, och bukhinnenätets kant.
Jag kommer nog åt leverporten.
Ja, det gör jag.
Bra, det funkar.
- Nej! - Och nu?
Inget. Hon blöder. Vi måste operera nu.
- Behöver ni hjälp? - Ja, av Wilson. Ta med tavlan upp.
- Vi har inte rört retroperitoneum. - Vi får lösa det under tiden.
Du följer med mig.
- Jag är inne bakom levern. - Då är det steg två.
Steg två: komma åt nedre hålvenen. - Bailey, dra lite mer.
- Jag är vid perikardium. - Den förgrenar sig där i närheten.
- Det är vidhäftning här också. - Sug.
- Jag ser inte tillräckligt tydligt. - Samma här.
- Kan jag få mer sug? - Ska vi ta bort en bit av levern?
Jag försöker, men risken är att jag skär i ett stort blodkärl.
- Pierce? - Jag ser inget.
Samma här.
- De drunknar. - Modellen hjälper dem inte.
Den säger inte mer än bilderna.
Modellen är enda sättet att se hur allt sitter ihop med allt annat.
Den ger en helhetsbild.
- Herregud, nu fattar jag! - Varsågod!
- Hur går det? - En millimeter i taget.
Dina lakejer lämnade mig för en annan tumör.
Jag anade att du behövde den här.
- Håller du koll på mig? - Nej, varför tror du det?
Du kanske är orolig över att jag vill göra nåt omöjligt-
- bara för att visa att jag förtjänar att vara här.
Borde jag hålla koll på dig?
Du såg själv! ST-läkarna tror att jag är galen.
Och varför inte? Varför tror jag att jag klarar det?
- Jag lär döda henne och alla barn... - Nej.
- Ingen tror att det kan funka. - Ingen förstår det.
Du talade långt över deras huvuden och tänker så fort att jag blir yr.
Men du har en plan. Att du är den enda som ser slutet-
- betyder inte att du har fel, utan bara att du blir ensam.
- Det är skrämmande. - Du vore dum om du inte var rädd.
- Jag ska låta dig vara ifred. - Nej, då blir jag ensam.
Det ni pratade om i går, hela uppenbarelsen...
Jag tror att jag fattar. Ni tar fluorescein först...
- Varför? - För att kunna se infundibulum.
- Därför att...? - För att kunna se allt samtidigt.
- Eller hur? - Ja. Tack!
Du kan gå nu.
Jag har klämt av levervenerna. Och nu?
- Det var tumörens nedre ände, så... - Ni kom inte längre.
- Okej. Då skär vi i bukhinnan... - ...skär vi i diafragma.
Det var två tänkbara lösningar.
Hennes hjärta klarar inte mer. Vi måste göra nåt, nu.
Och skära i blindo?
- Nej, vänta. - Jo, hämta Cyklopen. - Okej.
Lyft upp den och vrid den sakta.
Okej, vi gör en anastomos i den nedre änden.
Och jag börjar uppifrån. Okej.
Hitta mig. Jag är vid diafragma. - Suturtråd och transplantat nu.
Jag är ovanför levervenen. Här ska vi skära.
- Det är mitt finger. - Jaha. Okej.
Nej, här. Den går tio centimeter ut, eller hur?
Här ska vi skära. Här är det.
- Hur mycket litar du på modellen? - Jag ska svara på det snart.
- Det blöder inte mycket. - Ditt snitt var perfekt.
Då kommer hon ut. Visa mig din fula nuna, Cyklopen.
Vad äckligt! Vad häftigt!
- Det blöder en del. - Ja, men nu ser man var.
Hon var... jättesöt.
Kvinnan i baren...
...med de fina... varorna.
- Jag är inte redo. - Nån gång ska man börja.
Senast jag kysste nån ny slutade det i äktenskap.
Ta det lite lugnare nästa gång.
Käften! Du är inte heller redo.
Jag kan inte ens föreställa mig...
Jag har haft sex med folk, men...
Jag vet inte. Jag kan inte...
Nåt djupare? Jag drog ut istappen ur hennes bröst.
Jag tvättade henne när hon inte orkade.
Jag kan inte föreställa mig att tillhöra nån annan.
Har vi förbrukat all vår glädje?
Är du rädd att den är slut nu?
Att jag hade en viss mängd glädje som skulle räcka hela livet...
- Tror du att det är så? - Jag hoppas inte det!
Den siste eremiten hittades och släpades ut i världen.
Många ser hans liv som tragiskt, men han visste nåt.
- Paus! - Nej.
Steph jobbar med tjej-Shepherd och hennes tumör. Härligt!
- Vem lärde dig att pausa? - Grey förklarade.
En bra regel. Nu... är pausen över.
Han visste att även om man lever med nån...
...eller är ute bland folk...
...så är man ensam.
Den enda man kan räkna med och luta sig mot...
...och lita på, det måste vara en själv.
- Hej! - Hej!
- Är det nåt fel? - Nej. Vad gör du?
- Inget. Och själv? - Jag ligger här med min tumör.
Jaså, du tog med den hem. Får jag se?
När man vet det blir ensamheten...
Det är ingen 3D-make, men det är ju alltid nåt.
- Den duger. - Jag måste berätta!
...ett val.
Det dröjer en minut.
Okej...
- Vad är det? - Vi väntar på högdjuret, va?
Ja.
April, Jackson... Vi har era provsvar.