Vidare innebär laparaskopiska studier av gallgången-
- att läckage och strikturer blir betydligt mindre och färre.
Det kallades, på sin tid, "en djärv teknik".
Och det var det. För att sätta det i sitt sammanhang:
Jag var ensam kvinnlig ST-läkare.
De kallade mig "tjejen" eller "mrs Grey".
Jag och den enda mörkhyade ST-läkaren hamnade utanför.
De ville inte ha mig i sin klubb. Så då gjorde jag nåt djärvt:
Jag lät publicera min metod.
Det skapade rabalder. ST-läkare var aldrig huvudförfattare.
Men det riktigt djärva var namnet jag gav min teknik:
Grey-metoden. Jag uppkallade den efter mig själv.
Ni skulle ha hört vad grabbarna sa då!
Första gången jag vann Harper-Avery-
- tillägnade jag det männen som hade gett så mycket stöd.
Så ville min mamma bli ihågkommen.
- Mitt minne är... lite annorlunda. - Ni är amatörer!
Vad gör du här? Du får inte störa mig på jobbet!
Alla har väl sin egen minnesbild av henne.
Somliga skulle jag inte känna igen.
Det är det enda som blir kvar när nån är borta.
- Men det är det knepiga. - Meredith.
Ingens minnesbild är felfri eller komplett.
- Gå upp, Meredith. - Vi blandar ihop saker.
Vi tappar greppet om tiden. Vi är på ett ställe och sen på ett annat.
Allt känns som ett enda långt ögonblick.
Som min mamma brukade säga: "Karusellen stannar aldrig."
Jag behövde en ledig dag, Derek, och jag tog en.
- Visst, men jag måste få veta varför. - Nej.
Du vill höra att jag har botat cancer eller ALS.
- Nånting vore bra. - Där kom det igen.
Du vill att jag ska betala för uppoffringen du har gjort.
Hur ska jag lyckas när du pressar mig och hoppas att jag ska misslyckas?
- Jag hoppas att du ska glänsa. - Jag sa åt dig att åka till D.C.
Du valde att spela martyr och få mig att må dåligt över det.
Jag tänker inte göra det eller mäta mig mot dig.
- Det är nog nu. Låt mig vara. - Du låter som din mamma.
Vad hände med dig? Lyssna!
Alla idioter kan bli kära, men alla kan inte rädda liv.
Du skulle bli extraordinär. Tänk dig besvikelsen-
- när jag vaknar efter fem år och upptäcker att du är helt vanlig.
Vad hände med dig?!
Det här är galet. Det måste få ett slut.
Jag hörde dig inte klaga nyss. Jag hörde nåt, men inget klagomål.
Vi kommer att åka dit. Det har varit nära ögat flera gånger.
- Gör vi nåt hemskt? - Var inte så naiv.
Seattle är fullt av småstadsmentalitet.
Då flyttar vi härifrån. Richard, du förtjänar lycka.
- Vad är det? - Jag är förvånad att se dig, bara.
- Jag jobbar här. - Jaså?
- Vad är det? - Inget. Det är ju jättebra.
- Fick inte Bailey styrelseposten? - Jo. Jag fick jobb på pediatriken.
Det är ju jättebra! Vad kul för dig! Grattis!
Knip igen. Jag är en skicklig kirurg. Det är jag som gör dem en tjänst.
Och Robbins sa faktiskt att omröstningen var jämn.
Okej. Visst.
- Vad är det? - Inget! Det är bara...
Jag ger dig förstoppningsfall i en månad.
Robbins sa till Bailey att det var enhälligt.
- Robbins! Får jag prata med dig? - Visst.
Marty Secord har bra levervärden, men kan behöva en ERCP.
Håll koll på honom. - Ja, ja, dr Herman.
- Du hade tur som hade mig som lärare. - Vi måste prata!
Gud, jag kommer! - Åh, nej... Vad trist!
Ska Maggie Pierce sluta?
- Vi kan inte tappa ännu en kardiolog. - Jag kollar upp det.
- Det är en pr-mardröm. - Först Russell, sen Yang, nu Pierce.
- Måste jag börja intervjua igen? - Ja, vi verkar anställa per vecka.
- Har du hört om Pierce? - Ja.
- Vad ska vi göra? - Vi kan nog inte göra nåt.
- Vi borde prata med henne. - Inte jag.
Jag menade inte du, jag menade vi.
- Vi borde samla styrelsen. - Ja, ta tag i det.
Det ska jag. Tur att styrelsen har fått in nytt blod.
Vi ska inte framstå som ett skämt. Maggie Pierce får inte sluta!
- Du får inte sluta! - Nyheten har visst kommit ut.
- Hur är läget, Roy? - Jag gillar madrassen.
- Min är för fluffig. - Vi ska se vad vi kan göra.
- Ska du säga upp dig? - Injicera färgen.
- Kan du berätta varför? - Det är mellan mig och arbetsgivaren.
Jag ser minskat blodflöde till ryggraden.
- Roy, kan du vicka på tårna? - Vickeli-vick!
- Ser det fint ut? - Vicka lite mer.
Jag gör Babinskis test.
Vad betyder solfjäderformen?
En ryggradsskada. Är han paralyserad?
Är det nåt fel? Jag känner inget i benen.
Blodflödet i ryggen kan ha minskat. Jag ska försöka åtgärda det. Okej?
- Ja, gör det. Snälla! - Du ska få sova.
Börja med att öka blodtrycket och se om det hjälper.
- Fick du Maggie Pierces mejl? - Ja.
- Tänker du prata med henne igen? - Hon litar inte på mig.
Hon är arg över att jag väntade. Jag med.
Jag minns inte ens att mamma var gravid.
Jag behöver dagboken från 1983. Har du den?
Jadå. Du har också sett den. Hon skrev mest om kirurgiska ingrepp.
Kan du rota fram den?
- Kan du hjälpa mig? - Vad har hänt?
Jag släppte av en kompis, och då såg jag henne.
Gå in och be om en bår.
- Vad heter du, hjärtat? - Nadia.
- Var har du ont, Nadia? - Överallt!
Gud!
- Galet! - Har hon värkar?
Blodtrycket är 78/45. Ge 600 ml vätska.
- Nadia, hur långt gången är du? - Tio.
- Tio månader? - Hon är tio år, hon fattar inte.
Hård, ömmande buk. - Edwards, ordna ultraljud.
- Var är dina föräldrar? - De borde sitta i fängelse.
Nadia, ligg still. Jag vet, men jag måste se...
Jag måste se...
Okej. Skönt!
- Va? - Hon är inte gravid.
- Det ser ut som en neoplasi. - Tack gode Gud. Det såg mörkt ut.
Det gör det fortfarande.
Lågt blodtryck och peritonit. Tumören kan ha spruckit.
- Vi borde operera. - Jag ringer.
Kontakta polisen och socialtjänsten. Att låta det gå så långt är misshandel.
- Vad behöver du, Amy? - Förlamning på grund av en stent.
- Jag har flyttat stenten utan effekt. - Ryggraden måste tömmas.
- Vad behöver du mig till? - Jag har annat för mig.
Det kan bli ert sista jobb ihop. Jag har bett dr Pierce att stanna.
Du och Meredith har varit här längre än jag har. Ni kan ju snacka lite.
Derek är lätt att prata med. Man kan prata med honom om allt. Allt!
Skyddskläder. - Hade inte du annat för dig?
- Jo. Lycka till! - Ha ett bra samtal.
- Har du publicerat den? Otroligt! - Hur så?
Metoden... Kallar du den "Grey-metoden?"
- Vad ska jag annars kalla den? - Det var... djärvt.
Är det den?
Ja. Våren -83.
- Står det nåt? - Inget särskilt.
- Du kanske ser nåt jag missar. - Jag måste gå, men tack.
Vi måste prata om Maggie Pierce.
Det stod "karriärmässiga och personliga skäl". Vet du vilka?
- Skulle jag? - Ni umgås ju!
- Hon vill tydligen inte vara kvar. - Vi kan ändra på vad hon vill.
Jag ska samla styrelsen, men du borde prata med henne.
Som du pratade mig när jag var ny. Jag hade slutat...
För fanken, Bailey, hon vill sluta! Jag kan inte göra nåt åt saken.
- Jag är snart klar. - Jag är bara nyfiken.
Jag har själv tackat nej till ett bra jobb nyligen.
Förhastade beslut kan vara misslyckade.
- Kan vi kalla det "dålig passform"? - Om du hade hunnit känna efter, ja.
Det är inte jobbet. Din fru har säkert förklarat.
- Hur går det här, då? - Min fru? Förklarat vad?
Jag vet att hon inte har varit välkomnande...
- Det kan man lugnt säga. - Du kan väl undvika henne.
Det är inte så enkelt.
Herregud! Du vet alltså inte!
- Ursäkta, vad är det som pågår? - Prata med din fru.
- Okej, lägg honom på rygg. - På tre. Ett, två, tre.
Derek, Babinskis test?
Helvete!
Beklagar, dr Pierce. Ni gjorde allt ni kunde. Tyvärr är han förlamad.
Nej. Gör i ordning för sternotomi och ta in en bypassmaskin.
- Wilson, få fruns tillstånd. - För vad?
Jag ska rädda honom. Hjälp gärna till - annars kan du gå.
Mamma?
- Mamma? - Meredith.
- Du är vuxen! - Ja.
Vad synd. Det är hemskt att vara vuxen.
Men karusellen stannar aldrig. Man kan inte kliva av.
Hade du sökt mig? Vad är det?
Jo... Minns du när du träffade mamma vid karusellen?
- Va? Var det därför... - Jag satt på karusellen i parken.
Du kom dit och sen bråkade ni. Hon sa nåt.
- Minns du vad hon sa? - Meredith...
Det är så länge sen. Jag... Jag minns inte.
- Var det allt du ville? - Ja, jag trodde...
Glöm det.
Jag tänkte på det du sa. Det kanske vore bättre för Thatcher och Adele.
- Ja. De kan hitta lyckan igen. - Jag ville aldrig...
Jag ville aldrig vara otrogen. Det trodde jag aldrig om mig själv.
Du kan förändra det, Richard. Det ligger i dina händer.
Jag har varit redo länge nu. Frågan är om du är det.
- Frun gav sitt tillstånd. - Tur! Jag har börjat.
- Det var en modig satsning. - Är det ett aneurysm?
Jag använder den för att leda blod till ryggraden.
- Jag är borta. - Aortan för inte blod till ryggraden.
Jag bytte aortan mot ett transplantat och gör ännu en aorta av aneurysmet-
-för att leda blod till ryggraden.
- Kan man göra det? - Hon kan det.
- Undra på att du vill ha kvar henne! - Ja, det och... Glöm det.
- Kommer det att funka? - Vi får se. Det är sista chansen.
- Ta med mig, när du åker! - Sug. Och förbered suturtråd.
Stå inte bara där, Wilson. Assistera!
- Tumören har fyllt bukhålan. - Alla inälvor har tryckts undan.
Vi tar allt vi kan i ett stycke.
När vi närmar oss organen tar vi mindre bitar.
- Visst. - Vad är det?
Edwards sa att ni valde Bailey enhälligt.
- Vem sa det? - Dr Bailey. Jag stod på hennes sida.
Du borde ha stått på min. Du sa att talet var bra.
Baileys var bättre. Alex, du hade blivit en bra ledamot.
Bailey blir en strålande ledamot. Vill du att jag röstar på dig då?
Av medlidande? Det hade inte jag velat!
Väck honom.
- Han börjar vakna. - Vill du ha den äran?
Roy? Är du med?
Roy, operationen är över. Jag vill be dig vicka på tårna.
Vicka på tårna, Roy.
Roy, vicka på tårna.
- Otroligt! - Kör honom till uppvaket.
Bra jobbat! Tack, allihop!
- Vet du vad min fru vet? - Kanske det.
- Och? - Jag säger inget...
...som jag har fått veta på AA, eftersom vi har avlagt löften.
Nån annan kanske vet vad jag inte får säga.
- Är Pierce med i AA? - Nej! Du borde prata med henne!
- Hon ber mig prata med min fru. - Gör det, då.
Edwards, är du redo?
Den har smugit sig in överallt.
- 3,5 kg. - 3,5 kg uselt föräldraskap.
Men hon har en utbakad fläta. Jag brukade göra såna på min syster.
Det tog en timme. Bara ett helgon eller en mamma gör en sån sak.
- Behöver ni hjälp? - Nej tack. - Kirurgsax.
Vem orkar fläta dotterns hår, men struntar i en tumör på 3,5 kg?
Vi vet en del om galna mammor. Akta, den klämmer venen.
- Jag ser det. - Helvete.
- Var är du? Var är du?! - Hon blöder ur levern.
- Det slutar inte. - Fler kompresser.
- Edwards, sug. - Klämma!
En till!
- Kulan gick in i tarmen. - Levern är skadad.
- Vi måste få stopp på blödningen. - Kom igen!
Bokhee, ta fram suturtråd.
- Det funkar inte. - Ska vi göra en ballongtamponad?
- Va? - En ballongtamponad.
Det borde täppa igen leverskadan. Ja! Ge mig en kateter.
- Du kan behöva... - ...fler. Jag vet. - Skynda på!
- Räcker det? - Det är vår bästa chans. - Klämma!
Jag blåser upp ballongen.
Det var som tusan! Bra jobbat, dr Grey!
Blodtrycket stiger.
Otroligt. Hur kom du på det?
- Jag vet inte. - Hur är det egentligen?
- Hon klarar sig. Du räddade henne. - Det är lugnt.
Det blir aldrig "rätt tillfälle". Det är som att slita av ett plåster.
Jag ska berätta för Adele. I kväll.
Jag ska berätta för Thatcher.
- Mitt hjärta bultar... - Dr Grey?
Ett ögonblick!
- Ja? - Ursäkta att jag stör.
Jag fick ett spännande telefonsamtal. Er laparaskopimetod...
- Grey-metoden? - Grey-metoden... ja.
Den är nominerad till Harper-Avery-priset.
Är den... Skojar ni?
Ingen ST-läkare har nånsin fått den äran förr.
Jag hoppas ni vill stanna i Seattle.
- Det var... - Ja, nu kan ni ju välja och vraka.
Ja... Bra jobbat, Grey.
- Styrelsen vill gärna tala med er. - Självklart.
- Meredith. - Inte just nu.
- Fem minuter, bara. - Jag orkar inte, Derek.
Jag är ledsen över det jag sa om din mamma. Det var i affekt.
Du ville såra mig och gjorde det. Stå för det.
- Lyssna på mig. - Hon var en lysande kirurg.
Men du menade att jag är egoistisk och en hemsk fru och mamma.
- Vad fint du väljer att tolka det! - Det är du som låter som mamma.
Ska jag leva med även din besvikelse? Över nåt som du själv valde?
- För din skull! - Ja, men inte för att jag vill det.
Åk nu, på en gång.
Ring presidenten och be att få tillbaka tjänsten. Åk!
Blod. Det är bara blod.
Meredith, var inte rädd.
- Larmcentralen. - Min mamma försöker ta livet av sig.
Du är en rådig liten flicka. Du kan ha räddat din mammas liv.
- Är nån från socialen här ännu? - Där.
- Är du kvar? - Jag blev så orolig över flickan.
- Klarar hon sig? - Ja då.
Socialen ska ta hand om henne.
Är det en utbakad fläta?
När blev din dotter sjuk? När började det?
- Jag vill bara träffa henne. - Nej, du kan få träffa socialen.
- Sen ringer de polisen. - Nej, snälla. Vi har inga papper.
- Du får inte överge ditt barn. - De tar henne ifrån mig.
Folk somnar på sjukhus och vaknar på ett plan.
"Medicinsk repatriering." Vi gör inte så här.
Jag var rädd. Hon behövde hjälp, men vilka alternativ finns det?
Efteråt skickas vi till ett land där vi svälter-
- eller där jag får prostituera mig eller hon måste det.
Ingen skulle säga nåt om det. Det är mitt ena alternativ.
Det andra alternativet är att be och hoppas att hon klarar sig-
- och att det som min lilla flicka har går över. Efter ett tag blir man galen.
Efter ett tag intalar jag mig att hon mår bra.
Efter ett tag ser jag inte tumören längre.
Vad är alternativet?
- Ja? - Du ska alltså sluta.
- Är det bestämt? - Prata med din fru.
Det är inget alternativ, så därför frågar jag dig.
Det är inte min sak att prata om.
Jag är trött på att prata om det. Allt blir bara värre.
Vad blir värre?
Hon är min syster.
Mina biologiska föräldrar är Ellis Grey och Richard Webber.
Din fru är min syster. Prata med henne.
Är Richard din pappa, och Meredith din syster?
Halvsyster. Jag trodde att hon hade berättat.
Vi är inte... Meredith kan inte hantera systrar.
Men jag älskar systrar. Jag har flera stycken!
Jag är glad att du berättade. Vad trevligt att träffas!
Detsamma.
- Det här känns konstigt. - Jag måste gå.
Åk inte förrän vi har talats vid igen. Åk inte.
- Vad är grejen med dig och Pierce? - Bailey...
Om jag nämner henne ser du sårad ut. Jag tror att hon åker på grund av dig.
Du måste inte berätta vad som hänt, men har det hänt nåt?
Hon är min dotter. Min och Ellis Greys.
- Tack gode Gud! - Va?
- Jag trodde du hade legat med henne! - Bailey!
- Är det därför hon slutar? - Hon ville inte ha med mig att göra.
Då känner hon dig inte.
- Du måste prata med henne. - Det är för sent.
Det är det aldrig.
Jag vill vrida tillbaka klockan. Jag skulle ha gjort allt annorlunda.
Vi skulle ha fått ett fint liv ihop.
- Tror du det? - Ja.
Vi hade varit fellows här och tävlat om chefsposten. Du skulle ha vunnit...
Och det hade inte gjort nåt, för vi hade haft barnen där hemma.
- Har vi barn? - Meredith behöver ju syskon!
- Barn behöver en familj. - Och jag skulle ha varit frisk.
Mitt liv är inte färdigt. Jag är inte färdig.
Nej, Ellis.
Tänk inte så. Blunda...
...och tänk på familjen. Tänk på huset.
Och att du väntar på mig där hemma.
Och jag som väntar...
Jag ljög för dig. Om dagen vid karusellen.
Jag minns vad hon sa. Jag minns vad jag sa.
Jag minns allt.
Det var en torsdag. Vi hade kommit överens.
Hon skulle lämna Thatcher, och jag skulle lämna Adele.
Din mamma var nominerad till Harper-Avery-priset.
Hon var så upprymd, och jag var... avundsjuk.
Det var ingen sund rivalitet.
Jag kände en hatisk, hopplös avundsjuka.
Hon låg för långt före för att jag skulle hinna ikapp.
Hennes framgång kastade ljus på allt som jag själv inte hade gjort.
Kvällen innan försökte jag samla mod för att berätta för Adele.
Jag tänkte på din mamma.
Allt hon var kapabel till redan då, allt hon skulle göra i framtiden...
Jag tänkte: "Jag kommer att känna så här hela mitt liv."
"Hela mitt liv."
Så jag förstörde det.
- Du har ju ett barn. - Säg inte så, Richard!
- Jag är ledsen. - Nej, snälla!
- Ellis! - Richard, du får inte lämna mig!
Richard! Richard!
Richard!
Mår du inte bra?
Vi måste hem. Vi måste hem!
- Sen tog hon med mig hem. - Ja.
Sen försökte hon ta livet av sig.
Våra liv hade varit helt annorlunda.
Allt som hände efter det var mitt fel.
Jag gjorde fel val. Och av fel orsak.
Det går knappt en dag utan att jag...
Jag är ledsen.
Det kan jag tänka mig.
Han valde Adele. Så klart.
- Mamma... - Han är rädd.
Rädd för att vara lycklig. Och nu är jag ensam.
Nu måste jag uppfostra min dotter helt själv.
Hur ska jag kunna göra det?
- Ana, vi måste prata med dig. - Nej. Du lovade att allt var okej!
Lugn. Nadia är trygg. Jag sa till socialen att jag hade missförstått allt.
Det här är våra advokater. De kan hjälpa dig.
Ana, de förklarar allt för dig. Ingen kommer att ta Nadia-
- men du måste ta hit henne för behandling.
Då hämtar jag dem.
- Nej, jag röstade inte på dig. - Du sa "jag hjälper dig gärna".
- Förlåt! - Varför ljög du?
- Annars hade du inte tagit jobbet. - Du suger som mentor.
Jag är ingen mentor. Om det inte behövs...
Just nu behöver jag inte behövas.
Jag har smörat hela dagen för en kvinna som avskyr mig.
Det kunde jag göra enbart för att du skötte allt så väl.
Jag måste hinna jobba som fellow och försöka rädda mitt äktenskap.
Det kan jag bara göra om du är här och gör allt som jag inte klarar.
Jag behöver inte en fellow. Du måste vara jag.
Du är den ende som klarar det.
- Jag borde få mycket mer i lön. - Mycket mer. Mycket mer!
Nej, stanna. Vi ska inte gräla.
Derek, du kan inte bestämma allt. Jag kanske inte har grälat klart.
Vi har inte grälat klart, det kan jag lova-
-men just nu är det eld upphör.
Eld upphör? Varför det?
Du har en syster.
Du förlorar henne, Meredith. Gör inte det.
Och varför sa du inget? Du måste berätta sånt!
Då lägger vi allt annat åt sidan. Jag måste veta hur du mår.
Mår du bra?
- Vi måste hem. - Vill ni hålla henne?
- Absolut inte! - Var inte rädd...
Richard och Ellis fick ett barn!
Jag minns flytten till Boston. Vi satt och tryckte i en lägenhet.
Jag minns att hon grät ofta.
Jag minns att hennes mage blev stor. Jag visste att jag skulle vara tyst.
Sen gick hennes vatten i köket, och det skrämde mig-
- för jag tänkte på blodet i köket när hon skar upp handlederna.
Jag var med på sjukhuset båda gångerna.
Jag hörde ett barn gråta och min mamma gråta.
Sen åkte vi hem. Hennes mage var inte stor längre.
Sen flyttade vi till ett fint hus.
Hon började som fellow på Mass Gen, och jag började i skolan.
Sen var hon dr Ellis Grey och jag var ett skolbarn.
Allt blev som vanligt. Jag var fem, det fanns liksom inga alternativ.
Och nu har jag en syster!
Hon är trevlig. Och en bra läkare.
Du påminner om min dotter.
Pierce.
- Har du en stund över? - Visst. Du...
Du bad inte om en syster och du behöver nog ingen.
Dina föräldrar skickar sjungande fiskar, du är skicklig och verkar lycklig.
Du får sluta, om du vill. Jag förstår om du vill det-
- men jag vill visa dig en sak, om du har en stund över.
Det sägs att man undertrycker minnen. Kanske skyddar man dem bara.
Hon skrev dagbok. Tvångsmässigt.
Mest om kirurgiska ingrepp, men så här skrev hon ungefär när du föddes.
"Ingrepp kan misslyckas på grund av patientens morbiditet"-
- "eller kirurgens oduglighet." Gud!
De är inte hjärtliga. Hon var inte heller det-
-men det är inte hela sanningen.
Jag upptäcker fortfarande nya saker om henne.
Oavsett hur ont de gör är de våra dyrbaraste ägodelar.
Våra liv bygger på våra misstag, likväl som våra framgångar.
Hon skrev oftast på natten, med ett glas vin. Du ser fläckarna.
Men jag tror att det var här som hon upptäckte att hon var gravid-
- för vinfläckarna upphör och hon skriver upp allt hon äter.
- Det var då hon... - ...insåg att hon väntade dig.
Hon ville att du skulle klara dig. Hon ville hålla sig frisk.
Hon gjorde ett försök.
De formade oss.
Första priset tillägnade jag männen som hade gett så mycket stöd.
Nej, jag skojar bara.
Första gången jag vann så tänkte jag: "Grabbarna kan dra åt skogen!"
Jag stod där med pokalen och tänkte på alla mina uppoffringar.
Allt jag hade fått utstå.
Jag tillägnade priset alla kvinnliga kirurger-
-som framtiden bar med sig.
Nu tappade jag tråden...