Povím vám, jak jsem umřel.
Ale nebojte, je to legrační historka. Vlastně ani není moje.
Je to příběh o dívce jménem Locika.
HLEDANÝ ZLODĚJ Flynn Rider
A na jeho začátku je slunce.
Kdysi se z nebe snesla jediná kapka světla.
A z ní vykvetla čarovná zlatá květina.
Dokázala léčit nemocné a raněné.
Vidíte tuhle stařenu? Tu si zapamatujte.
Bude důležitá.
Uplynula staletí
a kousek odtud vyrostlo království.
Vládl v něm král s královnou, které měli všichni rádi.
Královna měla porodit chlapečka,
ale onemocněla.
Bylo to s ní zlé.
Moc času už jí nezbývalo,
a tak se lidé začali shánět po zázraku.
Konkrétně po kouzelné zlaté rostlině.
Já vám říkal, že bude důležitá.
Místo aby se o dar slunce rozdělila,
chtěla mít Matka Gothel všechnu její léčivou moc
jen sama pro sebe, aby stovky let vypadala jako mladice.
Stačilo, aby zazpívala jednu píseň.
Kytičko, ať se rozzáříš
Zázračnou silou svou
A čas se zpátky vrátí
Tou mocí kouzelnou
Tvou mocí kouzelnou
Chápete? Zazpívá a omládne. Nechutné, co?
Našli jsme ji!
Kouzelná květina královnu uzdravila.
Narodila se jí holčička, princezna se zlatými vlásky.
Napovím vám. To je Locika.
Na oslavu jejího narození
dal král s královnou vypustit létající lampiónky.
V tu chvíli bylo všechno, jak má být.
Ale netrvalo to dlouho.
Kytičko, ať se rozzáříš
Zázračnou silou svou
A čas se zpátky...
Gothel se vplížila do hradu, ukradla dítě
a odnesla ho pryč!
Celé království hledalo a hledalo, ale princezna nikde.
Hluboko v lese se totiž skrývala věž,
kde ji Gothel vychovávala jako vlastní.
Ztracené vrať zpátky
Svou mocí kouzelnou
Tou mocí kouzelnou
Gothel znovu nalezla svou kouzelnou květinu,
ale tentokrát se o ni nechtěla nechat připravit.
Proč nemůžu jít ven?
Venku číhá nebezpečí.
Jsou tam hnusní a sobečtí lidé.
Radši zůstaň tady, v bezpečí.
Chápeš, můj kvítku?
Ano, maminko.
Ale cimbuří věže všechno neskrylo.
Každý den na její narozeniny
vypustil král s královnou k nebi tisíce lampiónků
s nadějí, že se jim princezna jednou vrátí.
Walt Disney UVÁDÍ
Tady se asi Pascal neschovává.
A mám tě!
Už jsem vyhrála po dvacáté druhé. Co takhle 23 vítězných pokusů?
Jo. Tak co bys chtěl?
To sotva. Mně se tu líbí a tobě taky.
No tak, Pascale. Tak zle nám tu není.
Na vlásku
V sedm hodin každé ráno vstávám
Ať všechno stihnu Podlahu vysmejčím
Uklidit, vyprat To mi dost zabrat dává
Zbývá jen zamést a dojít se smetím
Když mám padla, do knížky se ponořím
Třeba i pár obrázků nakreslím
Na kytaru si brnknu, něco upletu a uvařím
A přemýšlím, kdy začnu doopravdy žít
Po obědě házím šipky a z pece mi pečivo voní
Slepovánky, balet a šachy
Hrnčířský kruh a svíčkování
Pak se trochu protáhnu Zašplhám si a spíchnu šaty
I pár knížek si přečtu Když budu mít volnou chvíli
A vymaluju holé stěny Pokud tu nějaké zbyly
A pak se budu česat a česat a česat a česat
Stále na jednom místě Už od narození
A pořád přemýšlím a přemítám
Kdy začnu doopravdy žít
Zítra večer
se světla objeví
Tak jako každý rok
Na mé narozeniny
Jak je asi tam
Kde tahle světla svítí
Teď už jsem starší
Tak mě snad matka pustí
Páni! Na tenhle výhled bych si zvykl.
Pohni, Ridere!
Moment! Jo, už jsem si zvykl. Chlapi, chci zámek.
Až uděláme tuhle fušku, budeš si ho moct koupit.
-Senná rýma? -Jo.
Počkat! Stůj!
Umíte si mě představit v mém vlastním zámku? Já tedy jo.
Je teprve osm ráno a těch věcí, co už jsme viděli!
Pánové, dnes máme velký den!
Tak! Dnes máme velký den, Pascale.
Konečně to udělám. Požádám ji o to.
Lociko!
Spusť vlasy!
Už je čas!
No jo, já vím. Pojď, ať tě nevidí.
Lociko! Ať tu samým čekáním nezestárnu!
Už jdu, mami.
Ahoj, mami.
Lociko, jak to jen dokážeš?
Den co den.
Musí to být úplně vyčerpávající.
Kdepak.
Tak proč ti to tak dlouho trvá?
Jen žertuju, zlatíčko.
Jasně. Takže...
Jak víš, zítra mám velký den...
Podívej se do toho zrcadla.
Víš, co vidím?
Silnou, sebevědomou a krásnou mladou ženu.
A vida, ty jsi tam taky.
To byl jen žert. Neber všechno tak vážně.
Jasně. Tak jak jsem říkala, zítra mám...
Lociko. Jsem krapet utahaná.
Zazpívala bys mi, zlatíčko? Pak si promluvíme.
Jistě, mami.
Kytičko, ať se rozzáříš Zázračnou silou svou
A čas se zpátky vrátí Tou mocí kouzelnou
Nechť všechny rány zhojíš Změň sudbu marnivou
Ztracené vrať zpátky Svou mocí kouzelnou
-Lociko! -Mami,
říkala jsem, že mám zítra velký den, a ty na to nic.
Chci říct, že mám narozeniny.
-Hurá! -Ne. To snad ne.
Vzpomínám si, žes je měla už loni.
Narozeniny se přece každý rok opakují.
Mami, bude mi osmnáct, tak se chci zeptat...
K narozeninám bych chtěla...
Vlastně už to chci pěkných pár let...
Lociko, přestaň prosím mumlat.
Víš, že to nesnáším.
Je to otravné! To byl jen vtip. Jsi báječná.
Mám tě tak ráda, zlatíčko.
Chci vidět ta létající světla.
Cože?
Chtěla bych, abys mě vzala k těm létajícím světlům.
Myslíš hvězdy.
Právě že ne.
Hvězdy jsem si zakresila. Ty se nehýbají.
Ale tyhle se objeví rok co rok na mé narozeniny.
Nikdy jindy.
Nemohu se zbavit pocitu, že jsou pro mě.
Musím si je prohlédnout, mami.
Ale zblízka, ne z okna.
Musím zjistit, co jsou zač.
Ty chceš jít ven? Ale Lociko...
Jsi ještě křehká květinka
Jen malinká rostlinka
Však víš, proč v téhle věži zůstáváš
-Já vím, ale... -Jasně.
Tady jsi totiž v bezpečí
Já věděla, že jednou přijde den
Kdy budeš chtít opustit rodnou věž
Ale teď je na to brzy
Pšt! Věř mi, moc mě to mrzí
Mámě to věř
Hezky ji poslouchej
Svět venku je plný hrůz
Mámě to věř
Netušíš, co venku čeká za horor
No na mou duši
Jedovaté byliny, tekutý písek, raubíři zlí
Lidožrouti, hadi a mor
-Ne! -Ale ano.
Obrovský hmyz A taky upíři
Už dost, jdou z toho na mě mdloby
Ale maminka tě ochrání
Už nekoukej ze dveří
Nedělej z toho drama Jednou jsem tvoje máma
A mámě můžeš věřit
Mámě to věř Na to vem jed
Sama tam budeš těžko přežívat
Za chvilku si rozedereš šaty
Vždyť tě tam sežerou zaživa
Ty moje naivko Budeš celá umouněná
A kdovíco ještě
A navíc jsi trochu přibrala
Ale to ti říkám jen proto, že tě mám tak ráda
Máma tě chápe A bude ti krýt záda
Chci po tobě jen jedno
-Lociko? -Ano?
Už nikdy nechtěj z věže pryč.
Ano, mami.
Moc tě miluju, zlatíčko.
Já tebe ještě víc.
Já tebe nejvíc.
A nezapomeň
Budeš toho litovat
Mámě to věř
Pa, květinko moje!
Nikam nejdu.
ODMĚNA ZA DOPADENÍ bratrů Stabbingtonových
To snad ne.
To je fakt hrůza.
Příšerné.
Ten můj nos nikdy netrefí.
To je fuk.
Vám se to řekne. Vy tu vypadáte super.
Vysaďte mě, já vás pak vytáhnu.
Nejdřív nám dej tu brašnu.
No tohle. Po tom všem, co jsme spolu zažili, mi nevěříte?
To bolí.
A teď nám pomoz nahoru, hezoune!
Lituju, mám moc plné ruce.
Cože?
Ridere!
Tu brašnu musíme za každou cenu dostat.
Ano, pane!
A máme ho, Maxime.
Hni se, ty prašivá herko! Hyjé!
Ne.
Přestaň! Dej to sem!
Konečně jsme sami.
Tak. Mám ve skříni člověka.
Mám ve skříni člověka.
Mám ve skříni člověka!
A pak, že se o sebe nedokážu postarat, mami.
To řekni téhle pánvi.
Lociko!
Spusť vlasy!
Už jdu!
Mám překvapení!
Já taky!
Mé je určitě větší!
O tom vážně pochybuju.
Nesu pastinák. K večeři bude polévka z lískových oříšků.
Tvá oblíbená. Překvapení!
Mami, musím ti něco říct.
Lociko, víš, jak nerada se s tebou loučím ve zlém.
Zvlášť když jsem nic špatného neprovedla.
Hodně jsem přemýšlela o tom, cos mi řekla.
Doufám, že pořád nemyslíš na ty hvězdy.
"Na létající světla." Ano, ta jsem chtěla zmínit.
Myslela jsem, že už jsme to probrali, zlatíčko.
Ne, mami. Vážně si myslíš,
že se venku o sebe nedokážu postarat?
To vím stoprocentně.
-Ale vždyť... -Už o tom nechci slyšet.
-Věř mi. Vím, že jsem... -Lociko.
-No tak! -Už s těmi světly dej pokoj!
Z téhle věže neodejdeš! Nikdy!
Super. Teď jsem ta zlá.
Jen jsem chtěla říct, matko,
že vím, co chci k narozeninám.
A co?
Novou barvu.
Tu z bílých ulit, cos mi kdysi přinesla.
Pro tu musím jít daleko. Trvá to skoro tři dny.
Já jen myslela, že je to lepší nápad než ty hvězdy.
Zvládneš to tu sama?
Tady budu v bezpečí.
Vrátím se za tři dny.
Moc tě miluju, zlatíčko.
Já tebe víc.
Já tebe nejvíc.
Tak.
To jsou vlasy?
Nesnaž... Nesnaž se vyprostit.
Vím, proč jsi přišel. Nebojím se tě.
Cože?
Kdo jsi? Jak jsi mě našel?
Nevím, kdo jsi, ani jak jsem tě našel.
Ale musím říct...
Ahoj.
Jak se vede? Jsem Flynn Rider.
Máš se?
Kdo ještě ví, kde se skrývám, Flynne Ridere?
-Tak jo, bloncko. -Jsem Locika.
Bezva. Věci se mají takhle.
V lese jsem se dostal do pěkné šlamastyky.
Pak jsem přišel k téhle věži a...
Kde je má brašna?
Schovala jsem ji tam, kde ji nenajdeš.
Je v té váze, viď?
Nech toho.
Teď už ji nenajdeš.
Co chceš s mými vlasy provést? Ustřihnout mi je?
-Cože? -Prodat je?
Ne! Tvých vlasů už mám
doslova po krk.
Počkat. Ty nechceš mé vlasy?
Proč bych je sakra měl chtít?
Honili mě. Viděl jsem věž, tak jsem na ni vylezl.
-Nic víc. -Opravdu?
Jo.
Já vím. Potřebuju nějakého průvodce.
Taky si myslím, že nelže.
Nemá upíří zuby. Mám na výběr?
Flynne Ridere, učiním ti nabídku.
-Nabídku? -Podívej se sem.
Víš, co je tohle?
Myslíš ty lampióny, co pouštějí pro princeznu?
Lampióny? Já věděla, že to nejsou hvězdy.
Zítra večer
znovu rozzáří noční oblohu.
Dovedeš mě k těm lampiónům
a doprovodíš mě zpátky domů.
Pouze pak ti vrátím tu brašnu.
To je má nabídka.
Jasně.
Ani nápad.
V království mám bohužel nějaký problém,
takže tě nikam nevezmu.
Něco tě sem přivedlo, Flynne Ridere.
Říkej tomu, jak chceš,
-třeba osud nebo... -Kůň.
Rozhodla jsem se, že ti budu věřit.
To není moc moudré.
Ale jedno mi věř.
I kdybys tuhle věž rozebral na cihly,
bez mé pomoci tu brašnu nenajdeš.
Takže chceš říct,
že ti mám zblízka ukázat lampiónky a odvést tě zpátky,
a ty mi dáš tu brašnu?
Slibuju.
A když něco slíbím, nikdy ten slib neporuším.
Nikdy.
Prima, nerad to dělám,
ale donutilas mě k tomu.
Sežehnu tě uhrančivým pohledem.
Dneska asi nemám svůj den. Normálně to funguje.
Prima! Zavedu tě k lampiónům.
Vážně?
Jejda.
Zkazilas mi uhrančivý pohled.
Tak jdeš, bloncko?
Takhle zblízka vidět svět Leží mi skoro u nohou
A všechno je tak velké Stěží se odvážím
Já to dokážu Co je s mou odvahou?
Měla bych? Ne Už jdu
Tráva voní, cítím i hlínu Jak jsem o tom vždycky snila
Vánek na tváři Mě hýčká, jako bych byla víla
Vždyť poprvé jsem svobodná Nespoutaná a rozpustilá
Tak běžím o závod
Běhám i tančím
Skáču a jančím Vlasy vlají, srdce buší
Jsem v tom celá až po uši
Můj život právě začíná
To snad ne! Já to dokázala!
Pořád tomu nemůžu uvěřit!
Matka by se hrozně zlobila.
Ale to nic. Co oči nevidí, to srdce nebolí.
Panebože! To by byla její smrt.
To je taková psina!
Jsem hrozná dcera. Musím se vrátit.
Už se nikdy nevrátím!
Jsem odporná bytost!
To je super den!
Všiml jsem si,
že svádíš vnitřní boj.
-Cože? -Z těch útržků jsem si domyslel,
že by tě starostlivá máma na tenhle výlet nepustila. To je vážné.
Ale uklidním tě. To patří k dospívání.
Trocha rebelie a dobrodružství. To je vlastně zdravé.
Myslíš?
Jo. Tímhle se netrap.
Zaslouží si to tvá matka? Ne.
Zlomilo by jí to srdce a sevřelo duši? Jasně.
Ale musíš to udělat.
"Zlomit jí srdce?"
-Napůl. -"Sevřít jí duši?"
Vymáčknout jako hrozen.
Byla by zoufalá. Máš pravdu.
Viď? Panebože.
Nerad to říkám, ale asi ruším naši úmluvu.
-Cože? -To nic, nemusíš děkovat.
Pojď, odvedu tě domů. Tady máš pánev a tady žábu.
Vrátíš brašnu
a do tvého vztahu s matkou se navrátí důvěra.
A pak se rozejdeme, jako nepatřiční přátelé.
Ne. Chci vidět ty lampióny.
No tak! Co mám dělat, abys mi vrátila brašnu?
Klidně to použiju.
To jsou nějací raubíři? Jdou si pro mě?
Zachovej klid. Vycítí, když máš strach.
Promiň. Jsem trochu vyjukaná.
Asi bychom se měli vyhnout raubířům.
To jo.
Máš hlad? Vím o skvělé putyce.
Kde?
Neboj. Ucítíš ji na sto honů.
Kůň z královského paláce.
Kde máš jezdce?
Lociko!
Lociko! Spusť své vlasy!
Tady někde to musí být.
Tady je! U Kachničky.
Neboj. Příjemný lokál. Ideální místo.
Přece tě nevyděsím a nepokazím naše snažení, ne?
-Kachničky mám ráda. -Jo!
Číšníku, nejlepší stůl!
Cítíš? Zhluboka se nadýchni nosem.
Nech si to projít dutinami.
Já cítím chlapský pot a zčásti něco ještě horšího.
Dohromady je to cítit jako hnědá barva. Nemyslíš?
To je fůra vlasů.
To jsou její vlastní. Ty máš fousy od krve?
Koukni, bloncko, má fousy od krve.
Ty bláho, to byla fůra krve!
Jsi nějaká bledá. Nechceš to radši zabalit?
To bude lepší. Tohle je pětihvězdičkovej lokál.
Když je i tohle na tebe moc, radši se vrať zpátky do věže.
ODMĚNA ZA DOPADENÍ 10 000 DUKÁTŮ
To jsi ty?
-To mi dělají naschvál. -Jo, je to on.
Greno, běž pro stráže.
Za tu odměnu si koupím nový hák.
-Mně se ty prachy taky šiknou. -A co já? Jsem švorc!
Zpátky!
-Je můj! -Raubíři, ne!
-Nějak se dohodneme! -Nechte ho!
No tak, pánové!
Vraťte mi průvodce! Raubíři!
Pozor na nos! Za nos ne!
Pusťte ho!
Nevím, kde jsem, a potřebuju, aby mě zavedl k lampiónkům.
Sním o nich celý život!
Najděte v sobě špetku lidskosti. Copak jste nikdy neměli sen?
Já měl kdysi sen.
Já vypadám jako vrah A můj škleb nahání strach
Že nejsem neviňátko dosvědčí Pár čárek na předloktí mým
Byť vypadám všelijak A mou ruku zdobí hák
Vždy jsem toužil stát se virtuózem klavírním
Chtěl bych na pódiu Mozarta hrát
Šimrat klapky slonovinové
Místo zabíjení bych Sklízel jen potlesk a smích
Děkuji!
Neboť v mém nitru dřímá tenhle sen
Má svůj sen Má svůj sen
Nejsem tak krutý jak se zdám být
A i když lámu kosti Dokážu snít do sytosti
Tak jako každý i já umím snít
Mám jizvy i podlitiny A pod paží trochu špíny
O své pleti radši pomlčím
Na noze mám o prst víc A nos plný bradavic
Ale přesto dál o lásce sním
Představte si mě s jistou drobnou dámou
Jak ji vezu v loďce říčním proudem
Nejsem sice žádný švihák Jsem však milovník, ne bídák
A v mém nitru dřímá tenhle sen
-Mám svůj sen -Má svůj sen
Vím, že jednou budu láskou odměněn
Z mé tváře sice lidé vřískají
Ale v mém nitru dítě sní potají
Tak jako každý i já umím snít
Thor by chtěl prodávat kytky
Gunther zase dekorovat byt
-Ulf chce pantomimu dělat -Attila zas cukráře
Bruiser plete, Killer šije Fang s loutkami si hraje
Vladimír sbírá keramické jednorožce
-A co ty? -Pardon. Já?
Co máš za sen?
Kdepak, hoši. Já nezpívám.
Nemám žádné vaše sny Věřte mi
Nejsem romantik jako vy
Jen bych se chtěl někde v teple na sluníčku hřát
Na pláži svého ostrova Bych se opaloval do bronzova
A měl bych tolik prachů Že bych nemusel pracovat
-Mám svůj sen -Má svůj sen
Že uvidím lampiónky Přímo před nosem
Ještě že jsem se nelekla A z té věže utekla
Vy báječní snílci I já mám sen
Má svůj sen Má svůj sen
Mají svůj sen Máme svůj sen
A naše rozdíly jsou kosmetické jen
Jsme jeden tým
-Byť jsme brutální -Zvrhlí
-Sadisté -A směšní optimisté
V nitru skrýváme svůj sen
-Mám svůj sen -Mám svůj sen
Hluboko v nitru skrývám svůj sen
Našel jsem stráže!
Kde je Rider? Kde je?
Vím, že tu někde je. Najděte ho.
Klidně to tu obraťte vzhůru nohama!
Běž za svým snem.
-Díky. -Tvůj sen stojí za prd.
To jsem říkal jí.
Díky za všechno.
Asi hledáte tohohle.
Dopadli jste mě!
Rider se vypařil, pane.
Maxime!
Co to dělá?
Průchod! Rychle, chlapi. Za ním.
Conli! Ať ti neutečou.
Opatrně.
Půjdeme si pro korunu?
Já mám svůj sen A ne jeden
Doneste mi sklenici!
Tahle dáma je jako osvěžující doušek vody.
Ale no tak, ty kolohnáte.
Kam vede ten tunel?
Nůž!
Tys mě ale překvapila. Netušil jsem, co v tobě dřímá.
Já taky ne!
Já vím.
Tak... Flynne? Odkud jsi?
Brzdi, bloncko. Já životopisy nevyprávím.
Ale ten tvůj by mě zajímal.
Vím, že se nechceš bavit o vlasech.
-Ne. -Ani o matce.
-No jo. -A na tu žábu se radši neptám.
-To je chameleon. -Puntičkářko.
Ale na něco se tě zeptám. Když ty lampióny chceš tolik vidět,
proč jsi za nimi nešla?
No...
Flynne?
Ridere?
Honem! Běž!
-Co jsou zač? -Ti mě nesnáší.
-A tihle? -Ti taky ne.
Kdo je to?
Řekněme, že mě tu všichni nesnáší.
Podrž to.
Na tohle jsem dlouho čekal.
Páni! Tuhle si musím sehnat!
Něco tak ujetého jsem v životě nedělal.
Nedáme si na dva vítězné?
Flynne, pozor!
Měli byste se vidět. Vypadáte...
...směšně.
No tak, bloncko! Hop!
Nemá to cenu. Nic nevidím.
Je to k ničemu. Je tam děsná tma.
To je moje vina.
Měla pravdu. Neměla jsem chodit pryč.
Moc mě to mrzí, Flynne.
Eugene.
Cože?
Mé pravé jméno je Eugene Fitzherbert.
Ať to alespoň někdo ví.
Já mám kouzelné vlasy. Když zpívám, rozzáří se.
Cože?
Mám kouzelné vlasy. Když zpívám, rozzáří se!
Kytičko, ať se rozzáříš Zázračnou silou svou
Dokázali jsme to.
-Tvé vlasy září. -Jsme naživu. Jsem naživu!
To snad ne. Ty vlasy opravdu září.
-Jak to? -Eugene!
Co je?
Kdyby jen zářily.
Proč se na mě culí?
Zabiju ho. Já toho Ridera zabiju!
Najdeme ho a tu korunu mu sebereme. Pojď!
Nebo...
Přestaňte se chovat jako divocí psi,
co se honí za vlastním ocasem. Myslete trochu.
To není třeba.
Pokud vám to stačí, tak si běžte.
Chtěla jsem vám nabídnout něco tisíckrát cennějšího.
Díky tomu byste zbohatli.
A to ještě neříkám to nejlepší.
Co naplat. Užijte si tu korunu!
A co je to nejlepší?
Můžete se tím zároveň pomstít Flynnu Riderovi.
Tváříš se děsně tajemně
a kouzelnými vlasy mi obvazuješ ruku.
Promiň.
Hlavně nevyváděj.
Kytičko, ať se rozzáříš
Zázračnou silou svou
Ať se čas zpátky vrátí
Tou mocí kouzelnou
Zhoj bolestivé rány
Změň sudbu marnivou
A ztracené vrať zpátky
Svou mocí kouzelnou
Tou mocí kouzelnou
Nevyváděj, prosím!
Já nevyvádím. Ty snad ano?
Jen mě zajímají tvé vlasy a jejich kouzelné schopnosti.
Jak dlouho už tohle dělají?
Asi odjakživa.
Máma říká, že když jsem byla malá, lidi mi je chtěli ustřihnout.
Chtěli je pro sebe.
Ale po ustřižení zhnědnou a ztratí svou moc.
Takový dar je třeba chránit.
Proto mě matka nikdy...
Proto jsem nikdy neodešla a...
Nikdy jsi tu věž neopustila.
A chceš se vrátit?
Ne! Ano.
Je to složité.
Tak ty jsi Eugene Fitzherbert?
No jo...
Nechci tě nudit sentimentálním příběhem o sirotkovi.
Je trochu skličující.
Když jsem byl kluk, četl jsem mladším dětem z knížky
Příběhy Flynnagana Ridera.
Byl to hrdina, pracháč a miláček žen.
I když se tím samozřejmě nechlubil.
Byl taky zloděj?
Ne.
Měl dost peněz, aby dělal, co se mu zlíbí.
Mohl jít, kam se mu zachtělo.
A pro chudého kluka to bylo...
Bylo to prostě velké lákadlo.
Ale nesmíš to nikomu říct.
Zkazilo by mi to pověst.
To by byla hrůza.
Kromě falešné reputace člověku nic nezbude.
Měl bych...
Měl bych skočit pro dříví.
Eugene Fitzherbert se mi líbí mnohem víc než Flynn Rider.
Tak to jsi první. Ale díky.
Už jsem myslela, že neodejde.
Matko?
Ahoj, zlato.
Jak jsi mě našla?
To byla hračka.
Stačilo jít za zvukem odporné zrady.
-Jdeme domů. Hned teď. -Ty to nechápeš.
Mám za sebou úžasnou cestu. Tolik jsem toho viděla a zjistila.
A s někým jsem se seznámila.
S hledaným zlodějem. Jsem na tebe pyšná. Pojď.
Matko, počkej. Myslím...
Myslím, že mě má rád.
Rád? Tobě přeskočilo.
Právě kvůli tomuhle jsi neměla odcházet
Každému hned sedneš na lep
Pro tenhle svět jsi moc naivní
Proč by tě měl mít rád? Přestaň si něco nalhávat
Podívej se na sebe! Myslíš, žes ho oslnila?
Nebuď blázen, vrať se na zem
Mámě...
Ne!
Ne?
Aha, už chápu
Locika spolkla všechnu moudrost světa
Je najednou tak dospělá
Když jsi si vším tak jistá
-Tam mu dej tohle, má milá -Jak jsi to...
Proto s tebou je Nic si nenalhávej
Dej mu to a uvidíš
Taky že dám!
Věř mi, drahá Hned potom práskne do bot
A nebudu ti to vyčítat
Ne, Locika ví všechno nejlíp Když je to takový idol
Tak ho vyzkoušej
Počkej, mami!
Až zůstaneš na ocet, nechoď ke mně brečet
Mámě můžeš věřit
Můžu se tě na něco zeptat?
Nebudu teď náhodou mít v té ruce zázračnou sílu?
To by totiž bylo super.
Není ti nic?
Promiň. Jen jsem se zamyslela.
Víš,
nadlidsky krásnou vizáž už mám. S tou jsem se narodil.
Ale nadlidská síla. Dokážeš si představit ty možnosti?
Trpělivost, hoši.
Kdo si počká, ten se dočká.
Doufám, že ses přišel omluvit.
Ne, pusť mě. Přestaň! Ne!
Pusť mě!
Vrať mi ho!
Přestaň!
Jen klid. Uklidni se!
Jen klid.
Klid.
To je ono.
A teď si sedni.
Sedni!
-Cože? -A pusť tu botu.
Pusť ji.
Hodný koníček! Moc hodný!
Z pronásledování toho lumpa už jsi asi utahaný, viď?
-No dovol? -A nikdo tvé služby neocení, viď?
Nebo ano?
No tak. Je to prevít!
Kdepak, je to hodný koníček.
No nemám pravdu?
Maximus?
To snad ne.
Dneska mám velký den,
a potřebuju, aby ho ještě nezatkli.
Počkej 24 hodin
a pak se můžete honit, co hrdlo ráčí.
A taky mám narozeniny. Jen abys věděl.
Promiňte. S dovolením.
Děkuju!
To je pro ztracenou princeznu.
Ke člunům!
Hej, Maxi!
Co je? Koupil jsem je.
Tedy skoro všechny.
Kam plujeme?
Na svůj velký den si zasloužíš místo v první řadě.
Není ti nic?
Děsně se bojím.
Proč?
18 let se dívám z okna
a sním o tom, že ta světla uvidím stoupat vzhůru.
Co když to nebude takové jako v mých snech?
Bude.
A co když bude? Co potom?
To je na tom to nejlepší. Najdeš si nový sen.
Celé dny se na ně z okna dívám
Dlouhé roky z dálky o nich sním
A celou dobu vůbec netuším
Že jsem jak slepá, že nic nevím
Teď tu jsem a na oblohu zírám
A náhle vím, co to znamená
Je to víc, než o čem jsem snila
Teď už vím, pro co jsem stvořená
Konečně to světlo vidím
Už nemám mlhu před očima
Konečně to světlo vidím
A nebe je jak zbrusu nové
Svět je plný dobrých lidí
A nebezpečí v něm nečíhá
Všechno je rázem jiné
Když tu se mnou jsi
Taky pro tebe něco mám.
Měla jsem ti to dát dřív, ale bála jsem se.
Ale teď už se nebojím. Rozumíš mi?
Začínám ti rozumět.
Celé dny jen naivně jsem snil
Přeludem jsem žil už od dětství
Vždyť jsem vůbec nepochopil
Co mi vlastně život nabízí
Teď tu je a jako hvězdy září
A já rázem jistojistě vím
Že své sny nenechám na polštáři
A vydám se za tím, o čem sním
Konečně to světlo vidím
Už nemám mlhu před očima
Konečně to světlo vidím
A nebe je jak zbrusu nové
A svět je plný dobrých lidí
A nebezpečí v něm nečíhá
Všechno je rázem jiné
Když tu se mnou jsi
Když tu...
se mnou jsi
Děje se něco?
Kdepak.
Já jen...
Promiň. Nic se neděje.
Jen si musím něco vyřídit.
Jasně.
Hned se vrátím.
Neboj, Pascale.
Tady jste!
Od chvíle, kdy jsme se rozdělili, vás všude hledám.
Ty kotlety ti sluší. Skoro ti je závidím.
Jen jsem chtěl říct, že jsme se neměli rozdělit.
Tady máte korunu. Budete mi chybět, ale co nadělám.
Zase nás chceš vypéct, Ridere?
-Cože? -Prý jsi něco našel.
Něco mnohem cennějšího než korunu.
Nechceme korunu, ale tu dívku.
Už jsem myslela, žes mi s tou korunou utekl.
Taky že utekl.
Cože? To by neudělal.
Podívej se sama.
Eugene?
Eugene!
Dobrý kšeft. Místo koruny máme dívku s kouzelnými vlasy.
Kolik lidé zaplatí za věčné mládí a zdraví?
Ne. Prosím, ne!
Lociko!
Mami?
Ty moje zlatíčko!
Mami.
Jsi v pořádku? Nejsi raněná?
-Jak jsi... -Bála jsem se o tebe.
Tak jsem šla za tebou a když tě napadli...
Panebože. Rychle pryč, než se probudí!
Mělas pravdu, mami. Ve všem.
Já vím, drahoušku.
Podívej!
Koruna!
Ne! Počkejte!
Pojď, Ridere, ať to máš za sebou.
Kam jdeme?
Zapomeň na to.
Umyj se a přijď na večeři. Bude polévka z lískových oříšků.
Já tě varovala, že svět je zlý.
Je temný, sobecký a krutý.
Když najde sebemenší sluneční paprsek,
zničí ho.
Jak jste se o ní dozvěděli? Dělej, mluv!
Řekla nám to ta stařena!
Stařena?
Počkejte. Ne!
Vy to nechápete! Je v nebezpečí! Počkejte!
Co tam děláš?
Jsi v pořádku?
Jsem ta ztracená princezna.
Mluv nahlas, Lociko. Nesnáším, když mumláš.
Jsem ta ztracená princezna, viď?
Mumlala jsem, matko?
Mám ti vůbec tak říkat?
Lociko, co to povídáš?
Jak se můžeš takhle ptát?
Za všechno můžeš ty.
Jen jsem se tě snažila ochránit.
Celý život se schovávám před lidmi, aby nezneužili mou moc.
A přitom bych se měla schovávat před tebou.
A kam bys šla? On na tebe nečeká.
Cos mu provedla?
Za ty zločiny ho čeká šibenice.
-Ne. -To nic, žádný strach.
Poslouchej. Co se má stát, stane se.
Ne! Svět je jiný, než říkáš.
A ve mně ses taky zmýlila!
Mé vlasy už ti nikdy nepomůžou.
Když to nepůjde po dobrém,
půjde to po zlém.
Co se děje?
Otevřete!
-Znáš heslo? -Cože?
-To není ono. -Otevři dveře!
Samá voda!
Máš tři vteřiny! Raz...
Dva...
Tři.
Pánev je super zbraň, co?
-Skrč se. -Skrč se.
-Připažit. -Připažit.
-Kolena od sebe. -Cože?
Proč?
Maxi! Tys je sem přivedl?
Díky.
Ne, fakt ti děkuju.
Třeba mezi námi
došlo jen k nedorozumění
a vlastně jsme...
Tak dobrá, vyrazíme.
Maxi?
Tak, Maxi. Uvidíme, jak jsi rychlý.
Lociko?
Lociko, spusť vlasy!
Lociko, myslel jsem, že už tě neuvidím.
Podívej, cos zavinila, Lociko.
Ale neboj. Naše tajemství zemře s ním.
A my...
My půjdeme někam, kde nás nikdo nenajde.
Ale no tak, Lociko!
Přestaň se vzpouzet!
Ne! Nepřestanu!
Budu s tebou bojovat po zbytek života!
Pořád se ti budu snažit utéct!
Ale když mi ho dovolíš zachránit, půjdu s tebou.
Ne! Ne, Lociko.
Nebudu ti utíkat. Nikdy.
Nech mě, ať ho zhojím, a zůstanu navždy s tebou,
jak si přeješ.
Všechno bude jako dřív.
Slibuju.
Tak, jak sis to přála.
Jen mě nech, ať ho zhojím.
Pro případ, že bys nás chtěl pronásledovat.
Odpusť. Uzdravím tě, neboj.
Ne, Lociko.
Slibuju. Musíš mi věřit. Jen dýchej.
To nedopustím.
A já zas nedopustím, abys zemřel.
Ale když to uděláš, jako bys sama zemřela.
Neboj. Dobře to dopadne.
Počkej.
Eugene...
Ne!
Cos to provedl? Cos to provedl?
Ne, ne. Eugene.
Ne! Jsem tady. Neopouštěj mě.
Kytičko, ať se rozzáříš Zázračnou silou svou
Ať se čas zpátky vrátí Tou mocí kouzelnou
Co je?
To tys byla můj sen.
A ty zase můj.
Nechť všechny rány zhojíš
Změň sudbu marnivou
Ztracené vrať zpátky
Svou mocí kouzelnou
Tou mocí kouzelnou
Lociko?
Eugene?
Říkal jsem ti, že mám slabost pro brunetky?
Umíte si představit, co následovalo.
Království se radovalo z návratu ztracené princezny.
Slavilo se celý týden a moc si z toho nepamatuju.
Sny se vyplnily kdekomu.
Z tohohle chlapíka je jeden z nejslavnějších pianistů světa.
Věřili byste tomu?
A tenhle zase našel svou pravou lásku.
A tenhle je asi taky šťastný. Alespoň si nikdy nestěžoval.
A díky Maximovi
zmizela v království kriminalita.
A taky většina jablek.
Pascal se nezměnil.
Locika byla konečně doma, se svou skutečnou rodinou.
Na takovou princeznu si člověk rád počká.
Vládla moudře a spravedlivě,
stejně jako její rodiče.
A já si zase nechal říkat Eugene,
přestal jsem krást a úplně se změnil.
Ale vás asi zajímá něco jiného.
Jestli jsem si Lociku vzal za ženu?
Potěším vás.
Po dlouhých letech zdráhání
jsem nakonec nabídku přijal.
-Eugene. -No dobrá, požádal jsem já ji.
A žijeme šťastně až do smrti.
To tedy jo.