Tidigare på Stargate Atlantis:
- Den kommer hitåt. - Vad gör den?
Den skannar oss.
Skeppet sände ett meddelande ut i rymden och utplånades innan vi fick tag i den.
- Vi granskade området. - Vad är de där?
- Tre av Vålnadernas moderskepp. - Vart är de på väg?
Bibehåller de samma riktning och fart, är de vid vår planet om två veckor.
Vi visste att de skulle komma. Nu vet vi när.
- Det är i alla fall något. - I alla fall något?
Vi har fortfarande tid. Det finns ingen anledning till panik... än.
- Finns det tid, finns det hopp. - Några förslag?
- Förutom panik? - Ja, förutom panik.
Det är inte sjyst, men vi borde överväga M7G-677.
- Som en möjlig evakueringsplats? - Nej. Vi kan ta deras NPM.
Deras enda skydd från vålnaderna? En planet befolkad mest av barn?
Han har en poäng.
NPM:n är nästan förbrukad, men den kan komma till användning.
Du bad om förslag. Det är en fråga om överlevnad.
Jag förstår. Men vi är inte där ännu,
så länge jag bestämmer, kommer vi aldrig dit.
Jag håller med. Om det här är slutet, ska vi möta det med värdighet och heder.
- Jag har en idé, trots panik. - Låt oss höra.
Det är en chansning, men det är troligtvis mödan värt.
- Det blir mest min möda, men... - Vad är det?
Vi kan skicka ett meddelande till Jorden via stjärnporten.
- Ursäkta mig? - Har vi nog med kraft?
Inte för att skicka en person. Vi kan inte bibehålla maskhålet.
Om vi samkör allt som alstrar kraft,
kan vi kanske etablera ett maskhål länge nog för att skicka ett meddelande.
- Hur lång tid talar vi om? - Ungefär 1,3 sekunder.
- Det är inte lång tid. - Vi hinner säga SOS.
Det är tid nog för ett meddelande i form av högkomprimerad dataström.
Jag hjälpte det amerikanska flygvapnet med kodningen.
Överste Carter kan tolka det på andra sidan.
Och det föreslår du nu?
Det funkar troligen inte och kan överbelasta våra naquadah-generatorer.
Då kan vi inte riskera det. Utan energi har vi inte en chans.
Tre vålnadsskepp är på väg. Vi är i en desperat situation.
Dessutom har jag kommit på lösningar för att minska risken.
Om det är möjligt, hur mycket information kan vi skicka?
Allt.
Uppdragsapporter från alla högre befäl, allt vi vet om Atlantis, Pegasus...
Allt det? En sekund?
- 1,3. - Du skämtar,
men kan jag förbättra komprimeringen, får ni leta efter saker att lägga till.
- Gör det. - Jag gör det.
Elizabeth, inser du att om SGC kan skicka hjälp...
Jag vet. Då hade de gjort det.
Men vi måste rapportera vad vi har lärt oss, om Atlantis, om De Gamla.
- Vålnaderna? - Just det.
- Vi måste varna Jorden. - Även om det är det sista vi gör?
I synnerhet om det är det sista vi gör.
De verkar inte hotfulla när de är prickar på en skärm.
Vi måste ta reda på vad som väntar oss.
- Hur då? - Jag har kollat deras framfart.
Vålnadsskeppen går in och ut ur hyperrymden då och då.
Antingen är deras teknologi begränsad...
Eller så stannar de för att äta längst vägen.
Saken är den att mönstret är förutsägbart.
Jag kan med viss säkerhet gissa att de stannar till
här, här, och här.
Skeppen är ljusår bort. Hur kommer kan vi nå dem?
Vi flyger till en stjärnport dit Zelenka tror att de kommer ur hyperrymden,
och vi ser dem flyga förbi.
- Det är bra. - Jag har mina stunder.
Teyla och jag funderade på vilken planet vi skulle välja.
Jag känner folket på den här världen.
Stjärnporten är utomhus så den är tillgänglig via skepp.
Tror ni att ni kan förbli oupptäckta av vålnaderna?
Vi är osynliga. De kommer inte att märka oss.
OK. Ta reda på allt ni kan. Återvänd innan meddelandet skickas.
- Jag behöver er här. - Jag ska inte ens stanna på taxfree.
I händelse att du får idén att bekämpa vålnadsskeppen själv, major,
befaller jag dig att inte göra det.
- Tro mig, det måste du inte. - Ändå...
Strid inte mot en utomjordisk armada ensam. Förstått.
Far, Teyla är här!
- Teyla. - Orin. Det har gått många dagar.
För många. Se på dig. Du är så annorlunda.
Mycket har ändrats sedan mitt sista besök.
Det här är major John Sheppard... och Orin.
Trevligt att träffas...
- Skörden är månader bort. - Ja, jag vet.
Vi kommer inte för handeln, utan för att ge en varning.
Vi tror att vålnaderna är på väg.
Vi vet inte säkert än, men snart så gör vi det.
Ja. De verkar vakna överallt.
Be ditt folk att ta försiktighetsåtgärder ifall de kommer.
Det ska jag, men du vet lika väl som jag, Teyla,
att vålnaderna hittar oss vart än vi tar vägen.
- Vi kommer inte undan. - Genom stjärnporten?
Urgallringen tar plats i många världar. Ingen är säker.
Även vi har tagit in flyktingar.
Om de kommer, håll er borta från stjärnporten.
Ta din familj dit bort, och vänta på oss där.
- Teyla. - En familj. Det är allt jag begär.
- Orin, jag kan inte lova dig det. - Det är det minsta vi kan göra.
- Om det finns tid. - Då måste vi skynda oss.
Barn, vi måste förbereda.
Information om staden, uppdragsrapporterna
och de taktiska värderingarna är klara.
Något annat?
Jag har inkluderat data som vi har tolkat från De Gamlas databas.
Verkligen? Det är ofattbart.
Min algoritm är utomordentligt effektiv.
Snälla!
Det måste den vara för att få plats med all data på 1,3 sekunder.
0,3 sekunder, faktiskt.
- Vi har en hel extra sekund att fylla? - En hel extra sekund, ja.
Är det tillräckligt för att lägga till personliga meddelanden?
Javisst, flera timmars videofilm. Mycket mer om det bara är ljud.
Jag tror att det kommer att göra under. Speciellt nu.
Jag kan tala om för mormor vad jag har haft för mig.
Om din mormor hade säkerhetstillstånd, ja.
Men du säga att du mår bra och att du saknar henne.
Allt det här är väldigt charmigt, men jag har jobb att göra.
Löjtnant, vill du ta hand om det?
Ge alla några minuter att skicka ett meddelande till nära och kära.
- Mer än gärna. - Sätt igång.
Så fort vi kan koppla ihop hoppare fyras motorer med nätet
- gör vi ett försök med låg kraft. - Bra.
Rodney? Vill inte du skicka ett meddelande?
Vet du vad?
Med all tid jag har, spelar jag nog in en hälsning själv.
- Du också? - Ja.
Bra.
Det här är inget räddningsuppdrag.
- Orin var god vän med min far. - Jag höll med om att varna honom.
Om någon nära din familj, en kär vän, hotades av vålnaderna,
- skulle du inte ha gjort samma sak? - Inte om det sätter uppdraget på spel.
För att slåss mot vålnaderna måste vi ge upp det som skiljer oss från dem?
Jag gick med på att hämta honom, om det finns tid,
men bara om det finns tid.
Jag skulle vilja rädda alla i hela galaxen om vi kunde.
Det är bara en man och hans barn.
Jag gick med på att hjälpa dem, om det finns tid.
Man kan bara slåss i strider man kan vinna.
Jag vänder.
De beger sig till planeten.
OK, jag spelar in. Batteriet är laddat.
Varför ser jag ingenting? Dumhuvud.
OK.
Hej, mormor, morfar.
Det är jag, Aiden... självklart.
Jag pratar med er från ett ställe, långt hemifrån.
Jag mår bra. Ni behöver inte vara oroliga.
Livet här är... ganska rutinartat.
Jag hoppas att jag kan komma hem snart,
men, om... om jag är fast här en tid,
vill jag att ni ska veta att jag har det bra.
Jag gör saker... jag ser saker jag aldrig trodde jag skulle få se.
Jag önskar jag kunde berätta om allt. Vem vet?
En dag kanske jag kan göra det,
men jag vill att ni båda ska veta... att ni finns här inne.
Alltid. Hela tiden.
Även med högsta fart, är vi nätt och jämt före armadan.
- Jag kan inte landa för Orin. - Jag förstår.
Jag kopplar bort osynlighetsläget. Ring porten.
Vänta! Inkommande maskhål.
Vålnaderna ringer in för att hindra folk
från att använda stjärnporten för att rymma.
Så vi är fast här.
Så fort skeppet är osynligt igen, är vi säkra.
Vi måste få informationen om vålnadernas flotta till Atlantis.
De kommer att fortsätta ringa in hela natten,
men om vi väntar där jag bad Orin och hans familj att möta oss...
Det är dit jag är på väg.
Jag är inte så bra på sånt här.
De enda som får se det är din familj.
- Och du och den amerikanska militären. - Prova.
Vad ska jag säga?
Jag saknar dig. Jag önskar du vore här.
Vem önskar jag vore här?
- Vem önskar du vore här? - Ingen. Jag önskar jag inte vore här!
Jag har många att filma.
Jag antar att jag kan säga hej till min mamma.
Bra. OK, är du beredd?
OK.
Hej, mamma. Jag hoppas att du mår bra.
Dina petunior måste stå i blom nu.
Jag hoppas att du använder salvan.
Har du följt behandlingen, så bör svampen vara borta nu.
- Vad är felet? - Svamp?
På hennes tånaglar. Du sa att ingen skulle få se det.
- Ja, men svamp? - Vad borde jag tala om?
Det är din mamma. Säg att du älskar henne.
Nej, då blir jag för känslosam.
- Och? - Hon är mycket känslig, min mamma.
Den snällaste själ som finns, och oskuldsfull som den renaste snö.
Blir jag upprörd, blir hon det med. Det klarar jag inte.
Vi är inte i direktsändning. Gillar du det inte kan vi göra om det.
- Kan vi? - Självklart.
Då så, jag gör väl det då.
OK.
Då så.
Mamma...
Jag saknar dig oerhört mycket.
Jag klarar det inte!
Kom igen, Orin. Kom hit.
Vad är det?
För inte länge sedan, tänkte du överge honom.
Situationen är annorlunda nu.
Löjtnant Ford föreslog att vi skulle stjäla från ett samhälle av barn.
De har en NPM och vi kan ta med dem.
Bara för att möta döden i Atlantis?
Ford och jag är militärer. Våra liv handlar om att lära oss att överleva.
Mitt liv handlar om att överleva vålnaderna.
En del av träningen är att veta vem du kan och inte kan rädda.
Är det ditt beslut?
Jag sa att jag skulle vänta på din vän om det fanns tid. Nu finns det tid.
- Vad mer begär du? - För mycket, är jag rädd.
Det kommer att bli en lång natt.
Du sa väl inget som kräver säkerhetstillstånd, eller hur?
Säkerhetstillstånd?
- Det här är svårt att sitta och se på. - Det finns inget vi kan göra.
Vi skulle kunna göra en hel del.
Det skulle vara det sista vi någonsin gjorde.
De är många fler än oss och porten är fortfarande oåtkomlig.
Räddar vi Orin och hans familj, har vi i alla fall gjort någonting.
Någonting.
Jag kommer att sakna dig, grabben.
Jag längtar till att ta dig till en basketmatch.
Se Kobe och Shaq ta hem ännu en titel för Lakers.
Klart.
- Är du klar? - Vad ska jag säga till grabben?
- Det är din bror. - Jag får nog aldrig se honom igen.
- Varför göra det värre? - Det är inte vad det handlar om.
Det är precis vad det handlar om.
Oroa dig inte. Jag är glad att jag fick chansen att säga farväl.
- Ja, men du sa inte det. - Inte bokstavligen.
- Löjtnant Ford. - Vill du spela in ditt meddelande?
Redan klar. Jag tog mig friheten att göra det privat.
- Det kanske behöver redigeras. - Redigeras?
Ja, jag höll på ett tag. Jag använde hela bandet.
- Pratade du i en hel timme? - Det var som terapi.
Jag kom fram till en del värdefulla insikter,
men jag har bara sovit sex timmar de senaste dagarna.
- Vem är det till? - Mänskligheten, min syster...
Jag förväntar mig inte att du kortar den.
Det finns guld här i. Se till att min är sist.
Om porten håller kopplingen, har vi inte slösat på tid.
- Jag ser fram emot det. - Bra.
Guld.
På fem, fyra, tre...
Det här är Dr Rodney McKay som talar
från basen i den försvunna staden i Atlantis,
belägen djupt inne i Pegasusgalaxen.
Jag spelar in meddelandet strax innan vår svåraste stund är kommen.
Redan nu är en utomjordisk armada av biblisk proportion på väg hit,
som gett sig fan på, om jag håller mig till samma metafor, att förgöra oss.
Vi ska göra vårt bästa för att avvärja anfallet,
men jag är rädd att en förlust är oundviklig.
Jag, och medlemmarna i mitt team,
står inför den mest fruktansvärda död tänkbara,
då våra liv... kommer att sugas ut ur våra bröst... i en...
fruktansvärd...
OK. Börja om.
Ford, klipp bort det.
Vad sägs om...?
- Vad är det där? - Jag har aldrig sett något liknande.
- Jag ska kolla upp det. - Du kan bli upptäckt.
- Jag ska undvika det. - Major...
Jag vill se, vad det nu än är.
Stanna här tills Orin och hans familj dyker upp.
På fem, fyra, tre...
Mina vänner, jag är dr Rodney McKay från Atlantisexpeditionen,
då omständigheterna runt vår hjältemodiga kamp mot vålnaderna
och vårt alltför tidiga slut redan är kända,
i det ljuset, vill jag dela med mig några sista tankar.
Min omfattande utbildning, träning och erfarenhet inom astrofysiken
har gett mig ett unikt perspektiv, som få på Jorden,
eller... på någon annan planet för den delen, kan uppnå.
Jag vill passa på att delge er det perspektivet.
Jag börjar med några observationer i ett ämne
som är mig både nära och kärt.
Ledarskap.
Herr och fru Markham, mitt namn är dr Elizabeth Weir,
och er son var en medlem av min expedition.
Det är med beklagande jag måste meddela er
att han blev dödad i tjänsten för några dagar sedan.
Han dog när han försvarade andra och han räddade många liv...
...och hennes nyfikenhet är några av de kvaliteter
er dotter visade som vetenskapsman i mitt team.
Hon och flera kollegor dog plötsligt bara för några veckor sedan.
Jag kan inte avslöja dödsorsaken,
men jag kan säga att under hennes tid här,
var dr Dumais en del av någonting ofantligt.
Hon såg och gjorde saker hon aldrig kunnat drömma om...
...han var tapper och dog medan han skyddade andra.
Jag kände honom inte så väl som jag borde ha gjort,
men jag vet att han var omtyckt och respekterad bland sina kollegor.
Man har sagt mig att han talade ofta om sin familj.
Jag önskar jag kunde berätta mer.
Ni förstår säkert. Ni är ju en militärfamilj.
Är du klar?
Ge mig en stund, tack, löjtnant.
Jag är mycket upptagen med mitt jobb.
Jag jobbar hårt, som alla andra,
för att garantera expeditionens framgång...
och för att behaga ledaren av det vetenskapliga teamet...
Nej! Den här sekvensen först, sedan den sekundära koden.
Såvida du inte vill spränga oss. I så fall, bra jobbat.
Han kommer inte alltid ihåg mitt namn, men jag gillar att arbeta med honom.
Vad är det här? Kiwi? Vem gjorde den här? Var det du?
Han är en hedervärd och modig man.
Aj! OK, kramp...
Tills dess, fortsätter jag att tjäna efter hans behag.
Jag fick körtelfeber för jag kysste en flicka i algebraklubben.
Jag missade en hel månad av skolan.
Kyssen var... nåt speciellt, så det var troligtvis värt det.
April Bingham. Söt blondin.
Jag älskar blondiner. Speciellt med... kort hår.
Samantha Carter, om du tittar, så brinner lågan fortfarande.
Sorgligt nog kommer den snart att släckas...
Du borde veta att jag tycker att du är så...
Du är toppen, du är verkligen, verkligen toppen.
Och du är den snyggaste vetenskapsman jag jobbat med.
Nästan varje natt kommer jag på mig själv...
Ford, skippa det där.
Låt oss återgå till... ledarskap.
- Vem kommer att se det? - De du skickar det till.
Familj, vänner, nära och kära.
Kommer någon från Atlantis att se det?
Nej, meddelanden är privata.
Du kan vara så känslosam du vill.
Det här är ett meddelande till general Jack O'Neill på SGC.
Det är min plikt att informera dig om allvarliga omdömesfel
hos expeditionens ledare, i synnerhet dr Elizabeth Weir.
Hennes handlande har upprepade gånger
utsatt folket i expeditionen för stor fara,
som lett oss till den allvarliga situation vi befinner oss i idag.
Vet du vad?
Jag låter dig spela in ditt gnäll för dig själv.
Utmärkt.
Jag har nedtecknat hennes tvivelaktiga handlande,
vilket jag nu tänker förklara i detalj.
Jag gilla inte hundar. För mycket jobb, för krävande, för oberäkneliga.
Lämnar man en dörr öppen är de plötsligt borta.
Man letar efter dem, till ingen nytta,
och eftersom pappa vägrat registrera hunden
kan inte djurhärbärget spåra den.
Gud vet vad som hände med den lille killen.
Katter... det är en helt annan grej.
Katter är pålitliga. Skakar man på paketet kommer de springande.
De säger att det är för matens skull, men min katt...
Han trivs i mitt sällskap.
Det är skönt att komma hem från jobbet
och ha ett bekant ansikte som väntar.
Jag kommer ifrån ämnet. Var var jag?
Just det. Ledarskap.
Här borta!
Det är OK. Jag är en vän. Snälla, skynda. Den här vägen.
Skynda. Den här vägen.
Hur många finns kvar?
Jag vet inte. Vålnaderna finns överallt.
Här, drick det här. Det är vatten.
Orin... Har du sett honom?
Inte sedan vålnaderna kom. Tack.
- Vi måste gå. Vålnaderna hittar oss. - Nej, det gör de inte.
Vårt skepp har en sköld som gör oss osynliga för dem. Ni är säkra här.
Vila bara.
Vi åker snart.
Slutligen, vill jag säga något
till alla expeditionsmedlemmars familjer.
Jag önskar jag kunde berätta mer om vad era kära gör,
och hoppas att ni en dag får veta det, för ni kommer att bli häpnade.
Jag är så stolt över var och en av dem.
Deras hjältemod har fått mig att häpna.
Deras klokhet har förbluffat mig.
' Rodney, sätt igång! - Sätter igång!
Nu!
Vi står inför en fruktansvärd fiende, och en oviss framtid,
och om ni inte hör från oss igen,
ska ni veta att era kära inte mötte osäkerheten ensamma.
Vi möter vår framtid tillsammans.
Major!
Det ser inte så bra ut därute.
- Är det Orins familj? - Nej.
De har inte sett Orin sedan urgallringen började.
Byn är utplånad.
Porten stängdes just av.
Vi borde kunna ringa och sticka innan vålnaderna kan stoppa oss.
Snälla, major. Ge Orin mer tid.
Om han kunnat, skulle han redan ha varit här. Vi måste åka tillbaka.
Åk. Jag stannar och letar i dagsljuset. Du kan komma tillbaka senare.
- Du kan inte göra så. - Orin är min familj!
- Jag är ledsen om du inte förstår... - Jag förstår, men saken gäller...
Jag stannar med eller utan dig.
Du kommer inte att klara dig.
Då ber jag att du stannar, bara lite längre.
Låt något bra komma ur det här.
OK. Jag ger det lite mer tid.
Jag vet att du oroar dig för mig, mamma,
men på något sätt har vi lyckats möta varje utmaning,
så oroa dig inte för min säkerhet.
Människorna här, från ett dussin länder, är sammanknutna av ett enkelt band:
Vi representerar Jordens folk.
Och jag har upptäckt en sak om oss jordbor, vi är aggressiva...
Du kan inte säga jordbor. Din mamma har inte säkerhetstillstånd.
Hon vet att jag är från Jorden. Det är ingen hemlighet.
- Okej. - Ledsen, mamma. Hur som helst...
Tillät att man använde fångar för att testa en försöksdrog
i strid mot Genèvekonventionen.
Sänkte stjärnportens sköld när de inkommande tillförlitlighet
var klart ifrågasatt.
Det är ännu en sak jag kommer att dö utan att ha sett.
När man har rest så mycket som jag,
kan man tro att inte ha sett Niagarafallen vore betydelselöst.
Det är många filmer jag önskar jag sett.
Jag såg aldrig Grease, trots att jag var kär i Olivia Newton-John.
Jag vill se Gandhi. Jag såg bara första hälften av Sjätte sinnet.
Min syster...
Ford, klipp bort allt annat... men behåll det här, OK?
Jeannie, det är din bror, Rodney.
Uppenbarligen.
Jag vill säga...
Jag vill säga något...
Familjen är viktig.
Jag har insett det, för människorna här har blivit...
som min surrogatfamilj.
Jag vet att jag aldrig varit särskilt familjebunden,
men när man står inför döden, ser man saker i ett annat ljus.
Jag önskar dig all välgång. Jag är ledsen att vi inte stod varandra nära.
Kanske... om jag klarar mig ur det här,
kanske vi kan det en dag, Det skulle jag vilja.
Nu, om det finns tid, skulle jag vilja gå tillbaka till ämnet ledarskap.
Någon kommer.
Orin!
- Orin! - Hur stor är hans familj?
- Han måste ha träffat andra. - Det är ett problem.
- Jag trodde inte ni var kvar. - Vi kunde inte lämna dig.
Vi hittade andra på vägen, och flera kommer.
- Hu många fler? - 12, kanske fler.
Här inne! Hitåt! Fort!
Vänta!
- Vi tar in så många som får plats! - Skynda! Kom igen!
Rakt fram!
Skynda!
Det är OK...
- Är du OK? - Ja.
- Har våra gäster det bra? - Ja.
Bra.
- Berätta. Hur pass dåligt är det? - Dåligt.
Varje moderskepp är som en transportgrupp,
med kryssare och hundratals dartskepp runt om.
Grodin håller på att ladda ner sensormätningarna.
Jag har aldrig sett en urgallring där de tog så många.
Vi räddade några. Det är värt någonting.
Rodney, är vi klara att skicka meddelandet?
- När du är klar. - OK.
Löjtnant Ford spelar in personliga meddelanden från alla i teamet.
- Om du vill... - Det är bra.
OK.
Förutom mitt eget korta meddelande,
spelade jag in meddelanden till till de vi förlorats familjer.
Bra idé...
Men det var ett,
som jag trodde att du skulle vilja spela in själv.
OK, när du är beredd, börja.
Jag är inte säker på om överste Sumners föräldrar fortfarande är i livet.
Jag är inte säker på om han har någon familj. Alla har inte det.
Men om han har en familj
ska de veta att han dog med heder och mod
i tjänsten.
Han bar en ledares bördan, och han bar den väl.
Jag fick inte chansen att lära känna honom väl, men en sak vet jag.
Med tanke på vilken sorts man han var och vad vi slogs mot,
önskar jag att han fortfarande vore här.
Jag tänker på dig varje dag, Simon.
Det finns så mycket jag vill säga dig
och dela med dig... men det kan jag inte.
Jag vet att det är orättvist.
Det är så mycket du inte vet,
och du stannar upp ditt liv för min skull...
gör inte det.
Allt jag vill är att du tar hand om dig,
och du ska veta att vart du än är,
tar mitt hjärta hand om dig.
Ta hand om dig och vila mycket,
kom ihåg dina dagliga promenader, och fortsätt med behandlingen.
Det var allt.
Jag tar farväl nu.
Och mamma... Jag älskar dig.
Farväl, mormor, morfar. Jag saknar er.
Farväl, brorsan.
Farväl.
Farväl, Simon.
Farväl.
Vi har oväntad utomvärldsaktivering.
Tar emot överföringen.
Vem är det ifrån?
Atlantis.