Перепрошую.
Ходімо, люба, час лягати спати.
Я — неособливий,
звичайний, простий чоловік з звичайними думками.
Я прожив звичайне життя.
Мені не побудують пам'ятники.
Моє ім'я скоро забудуть.
Але в одному аспекті
я досягнув славного успіху, як знаменита особа.
- Гарно виглядаєте, чоловіче. - І добре почуваюся.
Я любив любов'ю від щирого серці і душі,
і для мене цього завжди вистачало.
Як тримаєшся, Гаррі?
Намагаюся померти, але вони мені не дають.
Ну, всього не добитися.
Сьогодні великий день.
Ви це щодня кажете, старий дияволе.
Гарний сьогодні день.
Підемо на прогулянку.
Я не хочу.
Ну, нам треба вас вивести з цієї кімнати.
Ходімо, люба. Свіже повітря піде вам на користь.
Привіт.
Вибачте, сьогодні - не дуже вдалий день.
Вона нічого не хоче.
Привіт?
Це Дюк, він прийшов, щоб вам почитати.
Почитати?
Ні. Я не знаю.
Годі. Він вам сподобається. Він дуже веселий.
Гаразд, на чому ми зупинилися?
Ах, так. Карнавальна ніч.
Ной товаришував з Фіном та Сарою.
- Ной? - Вони там зустрілися.
Шостого червня 1940.
Еллі було 17 років.
- Малий виграв приз. - Дідько!
- Дякую за молитви. - Який ти смішний.
Я так заварив. Кажу тому, тут все підстроєно.
- Привіт. - Як справи?
Привіт, як тебе звати?
Ставай сюди.
Через гачок, так.
- Хто ця дівчина з Сарою? - Її звати Еллі Гамільтон.
Вона приїхала сюди на літо з родиною. У батька більше грошей, ніж у Бога.
- Привіт, Фін! - Привіт, люба.
Дивись, я виграв приз.
О, Фін, дякую!
Чудова, еге ж?
Гей, Еллі, хочеш цукрову вату?
- Добре. - Це буде класно.
У тебе лише один шанс, синку.
- Потанцюєш зі мною? - Ні.
- А чому? - Бо не хочу.
Ной, вона з нами.
Гей, Еллі, хочеш покататися на чортовому колесі?
- Залюбки. - Гаразд.
Перепрошую.
- Ной Калхун. - Що?
Працює на лісорубні з Фіном.
Ти бачила, що він стояв на 5см від мого обличчя?
Бачила. Такий він Ной.
Знаєш, я здивована, що він підійшов. Ти йому сподобалася.
- Гей, що… Дурень! - Злізай.
- Гей! Що ти робиш? - Ну…
- Гей, так не можна! - Я заплачу, коли спущуся, Томмі.
Я — Ной Калхун.
- І? - Радий познайомитися.
- Еллі, це хто? - Не знаю. Ной Калхун.
- Я хотів би тебе запросити. - Друже! Ти не проти?
Не можна, щоб більше двох людей сиділо на лавці, Ной.
Добре, Томмі, гаразд.
Спустися, Ной, ти заб'єшся!
Ной, припини.
Ну що, підеш зі мною гуляти?
Що?
- Ні. - Ні?
- Ні! - Ні?
- Друже, вона щойно тобі сказала. - А чому?
Не знаю, може, бо я не хочу.
Ной!
Ну, тоді мені не залишається вибору.
- О Боже. - Я не жартую.
- Не жартуй так. - Що ти робиш?
- Ной, тримайся за перекладину. - Я тебе ще раз запитаю.
Чи ти…
- …підеш зі мною гуляти? - Ной, ти збожеволів?
- Дідько, рука більше не тримає. - Тоді хапайся, ідіот.
- Ні, поки вона не погодиться. - Та піди погуляй з ним, люба.
- Добре, я піду з тобою гуляти. - Що?
- Не треба мені таку послугу робити. - Ні, я цього хочу.
- Ти хочеш? - Так!
- Скажи. - Хочу піти з тобою гуляти.
- Скажи ще раз. - Я хочу піти гуляти з тобою!
Гаразд, ми погуляємо.
Ти думаєш, що розумник, га?
- Це не було смішно, Ной, ти дурень! - Нічого. Я про це подбаю.
Що ти робиш? Прошу, не роби цього.
- Прошу, не роби цього, Еллі. - Не віриться.
О Боже.
То вже не такий зухвалий, еге ж?
Я тобі за це відплачу.
Може і так.
- Хочеш щось сказати? - А так. Подивіться.
Це дівчина з карнавалу, так?
Ти мене пам'ятаєш?
Звичайно, пане Труси, чи не так?
- Так. - Як можна забути?
Я хотів все пояснити, вибач мені за це.
Це було нерозумно вилізти на чортове колесо, щоб побалакати з тобою.
Але я хотів бути поруч з тобою.
Мене до тебе просто тягнуло.
Ой, леле, яка фраза!
Ти так до дівчат залицяєшся?
- Ні. - Точно.
Я бачила тебе на днях з маленькою пані Ріббонс.
- Що ти робиш ввечері? - Що?
Чи завтра, чи на вихідних.
- Навіщо питаєш? - Навіщо? Ми йдемо на побачення.
- Яке побачення? - На яке ти погодилася.
- Ні. - Так.
Ти пообіцяла та поклялася.
Ну, тобі я передумала.
Я знаю, що здається, ніби брудний парубок тривожить тебе на вулиці.
Але ти його не знаєш. Ти мене не знаєш, але я знаю себе.
І коли я бачу щось, що мені подобається, я… мушу це любити.
- Тобто… Я мушу це взяти. - Добре, про що ти говориш?
Про тебе.
- Ох, ти добре вмієш. - Що?
- Ти добре вмієш. - Ні.
- Добре. - Ти не так зрозуміла.
- Ти фантастичний. - Ні.
Справді. Я вражена.
- Я сам не свій, вибач. - Але ж так.
Я можу бути веселим, якщо хочеш.
Задумливим. Розумним.
Забобонним, хоробрим.
Я вмію танцювати.
Я буду тим, ким ти забажаєш.
Скажи мені, що ти хочеш, і я стану ним.
Ти дурний.
Я і так вмію.
Давай, одне побачення. Хіба зашкодить?
Не вийде.
А що зробити, щоб ти передумала?
Здається, ти й так щось придумаєш.
Ти впевнений, що вона прийде?
Усе влаштовано. Ми її зустрінемо на пізньому шоу.
Що я казав? Ходімо.
У ПОКАЗІ "МАЛЕНЬКИЙ АБНЕР"
Ой Боже. Який збіг!
Дивись, хто прийшов! Еллі, пам'ятаєш Ноя?
- Так, пам'ятаю. - Так?
- Йди сюди. - Фін.
- Привіт. - Привіт.
- Радий знову тебе бачити. - І я.
- Ти чудово виглядаєш. - О, дякую.
- Дуже, дуже гарно. - Ти точно гарно виглядаєш.
Я знаю, що і я гарно виглядаю, тому давайте вже йти в кіно.
- Майже починається. - Після тебе.
Повернися, малий Абнер.
Ви мене не впіймаєте, Дейзі Мей!
Сьогодні день Сайді Хокінса. Я тебе піймаю!
Я швидший за тебе.
Вставай!
Ні! Ні!
Я тебе піймаю!
Давай!
Ось і я!
Ти впіймав Полькат по-чесному.
Зачекай.
Що там відбувалося в фільмі?
- Ось. - Дякую.
- Що ти робиш? - Погуляєш зі мною?
- Так, що відбувається? - Так.
- Ми прогуляємося. - Ви любите один одного?
- Ясно. Ви любите один одного. - Не робіть того, чого я б не робив.
Добре, бувайте.
Гаразд, гаразд.
Весело було.
Я давно в кіно не ходила.
Справді?
З дитинства.
Що?
Ні, я…
Я зайнята, у мене немає багато часу.
Зайнята?
У мене суворий графік.
Усі дні розписано.
Встаю зранку. Сніданок, репетитор з математики, тоді з латині. Обід.
Уроки з тенісу, потім танці… Іноді по два уроки після обіду.
Репетитор з французької, уроки на піаніно, тоді вечеря.
Після вечері я проводжу час з сімєю. А тоді читаю.
- Схоже на успішну дорогу в люди. - Точно.
Ми подалися в багато інститутів.
Редкліфф, Сари Лоренс. Аби туди поступити.
Хто ми?
Що?
Ти сказав: "Ми подалися."
О, мама з татом. Ми все вирішуємо разом.
Усе?
Ні, не все.
Важливі речі.
А тоді решту ти вирішуєш сама?
- Не груби. - Вибач.
Просто намагаюся з'ясувати, як ти проводиш вільний час.
Що ти маєш на увазі?
Тобто…
Не знаю. Усе, чим ти займаєшся, це те, що ти повинна робити, так?
А що тобі хочеться робити?
Я щойно сказала.
Я не знаю.
Це дивно.
- Чому? - Я просто подумав, що ти…
Яка?
Ну…
Вільна.
Що?
Вільна.
Я вільна.
На це не схоже.
Але я вільна.
Я хочу тобі дещо показати.
- Ной, що ти робиш? - Ходімо.
- Ти попадеш під машину. - Якою?
Ми з татом приходили сюди часто
і лежали, дивлячись на світлофор.
Дивилися, як зелене світло міняється на червоне, тоді на жовте.
Спробуй, якщо хочеш.
- Ні. - Чому?
Бо… Не знаю. Ну, вставай.
У тому і є твоя проблема, ти це знаєш?
Ти не знаєш, що хочеш.
Добре.
А що буде, коли машина приїде?
- Ми помремо. - Що?
Розслабся. Довірся мені.
Тобі треба навчитися, як довіряти.
Добре.
Малювання.
Ти запитав, чим я займаюся лише для себе.
- Що? - Я люблю малювати.
Так?
Як правило, у мене в голові завжди купа думок літає.
Але коли я беру пензель, то світ ніби затихає.
Геть з дороги!
Ти в порядку?
Чому ти смієшся?
Це було весело.
Потанцюєш зі мною?
Звісно.
Зараз?
Тут?
Нам не можна танцювати посеред вулиці.
Хто сказав, що на вулиці?
- І тут немає музики. - Ми самі заграємо.
- Ти жахливо співаєш. - Я знаю.
Але мені подобається ця пісня.
Південне літо байдуже до випробовувань молодого кохання.
Оснащені попередженнями та сумнівом,
Ной і Еллі зіграли дивовижно переконливий портрет хлопця і дівчини
які не думали про наслідки, коли ступили на цю довгу стежку життя.
Вони закохалися, чи не так?
- Так. - Добре.
Мені подобаються такі історії. Продовжуй.
Після того вечора Еллі і Ной проводили кожну вільну годину разом.
Скоро вони стали нерозлучними.
- Ной, давай. - Ной мене не наздожене.
- Смачно. - Спробуй.
Дуже смачно.
Прекрасні фрагменти розпадалися
Недбалий список один за одним
Пригадався, коли я кликав їх до себе
чи пив за них
За справжні поеми, Які ми просто називаємо картинами
Поеми інтимної ночі
І чоловіків таких, як я
Цієї поеми, небаченої та сухої
Яку я завжди з собою ношу, Як і всі чоловіки з собою носять
Непогано, як для Уітмана.
Гей, здається, у нас гості.
Вибачте, я не хотіла перебивати.
Не вибачайся. Заходь, люба.
Нам тут не завадить свіжа людина, яка не пахне лісорубкою.
Тату, це Елісон Гамільтон.
Елісон, радий познайомитися.
- Еллі. - Еллі.
- Рада також, пане Калхун. - Пане? Я що, вже такий старий?
Називай мене Френк.
- Проходь, сідай з нами. - Добре.
Тож, Еллі. Вона гарна, сину.
- Так. - Вона гарніша, ніж ти розповідав.
- Хіба так? - Ні, не так.
- Не вір, що він каже. - А що у тебе?
Я принесла вам дещо.
Дай подивлюся.
Це твоя робота?
Як красиво. Це дуже гарна картина.
Я навіть знаю, де її повісити, дякую.
Прекрасна була поема.
Хто це?
- Ну… - Уітман.
Знаєш, коли він був малим, він дуже сильно заїкався.
- Тату… - Що? Так же було.
- Я не знала. - Боже, я запинався.
Запинався, заїкався, яка різниця? Я його взагалі не розумів.
От і заставив його читати поезію вголос.
Спочатку не приємно виходило, але згодом заїкання пройшло.
- Поезія — то чудова ідея. - Так, я так і подумав.
Неймовірно.
Я-то шанувальник Теннісона, але він полюбив Уітмана.
Не знаю, чому.
Ти не хочеш сніданок?
- Сніданок? - Так.
- Тату, зараз 22:00. - А до чого тут година?
Млинці можна їсти, коли завгодно.
- Давайте, сніданок хочете? - Звичайно.
Це був неймовірний роман.
Він був сільським парубком, вона — міською дівчиною.
Світ лежав у неї перед ногами,
а у нього не було і червонця.
Ной, давай.
Дивись.
Що ти робиш?
Думаєш, в іншому житті я могла б бути пташкою?
Про що ти?
Про реінкарнацію.
Не знаю.
Думаю, що могла б.
Скажи, що я пташка.
Ні.
- Не треба. - Скажи, що я пташка.
Припини негайно.
- Ти не пташка. - Скажи!
- Ти пташка. - Так.
Тепер скажи, що і ти пташка.
Якщо ти пташка, то і я пташка.
- Ходімо, люба. - Що ти робиш?
Не треба!
- Давай, на рахунок три. - Це дуже легко. на три, готова?
- Добре. - Один.
- Два. - Два.
- Три!
Ні! Не можу.
Стрибай у воду!
- Давай! Вибач. - Давай, боягузка.
Стрибай у воду, люба. Мала, прошу стрибай.
- Стрибай у воду. - Не можу.
- Давай! - Стрибай у воду!
- Один, два. - Давай, стрибай.
Три.
Не пускай педаль. Ні, ні.
- Їдемо на місце. - Тут.
Поїхали. Тримай.
- Не чіпай це! - Я не розумію,
про що ти.
Вони часто не погоджувалися.
До речі, вони рідко на що погоджувалися. Сварилися постійно.
- Не копайся! - Не пхайся.
Вони один одного випробовували щодня.
Але, не зважаючи на відмінності,
у них було дещо дуже важливе.
Вони божеволіли один від одного.
Добре, мені треба йти.
- Ні! - Так, треба.
- Еллі. - Тату.
Тату, ти…
Я тебе там не бачила.
Ти мене налякав.
Ти подружилася з тим хлопцем, я бачу.
Так.
Приведи його у неділю. Я хочу з ним познайомитися.
Добре.
Добраніч, тату.
Добраніч.
Ой, лихо.
Хлопець каже: "Тату, я не розумію".
А він: "Ну, теоретично, ми обоє мільйонери.
Але в реальності, ми живемо з повіями."
Єпископ Стівенс мені це розказав.
Олів'є, прошу забери лікерний декантер у мого чоловіка.
Він полюбляє випити.
То, де ти працюєш, Ной?
Я працюю на лісорубні з Фіном.
В основному, обробляємо колоди, здираємо кору.
- Це прекрасно, дорогий. - Дякую.
Якщо не проти, скільки ти заробляєш на такій роботі?
Скільки грошей?
Сорок центів на годину.
Так, це не багато, але мені багато не потрібно.
Я більшість відкладаю.
Давайте їсти.
Так! Так смачно виглядає.
Отож, Ной, ви з Еллі багато часу проводите разом.
Ви, напевно, дуже подобаєтесь один одному.
Це вже серйозно, га?
Так, пані.
Літо майже закінчилось. Що ви робитиме?
Знаєте, Чарльстон лише декілька годин звідси.
Але Еллі поступила в інститут Сари Лоренс.
Хіба вона не казала?
Ні, не казала.
- Я щойно отримала листа. - Не страшно.
Цей інститут в Нью-Йорку.
Я не знав.
Енн, ми вже задихаємося від цієї розмови за обідом.
Нехай діти повеселяться без іспанської інквізиції.
Губи на замку.
А знаю ще один анекдот про черницю та єпископа.
Я йду, якщо ти розкажеш хоча б ще один анекдот.
Я стрибну.
- Так. - Так.
У нашої дитини забагато відважності, зважаючи на обставини.
Ні, це лише літній роман.
Це клопоти.
Це Еллі?
Хочеш кудись піти?
Добре.
Чекай.
Еллі!
Давай.
Гаразд, велика сходинка.
Велика сходинка. Ні…
Гаразд, стій тут.
Не відкривай очі.
Добре.
Плантація Віндсорів.
Збудована у 1772.
Згідно пліток Франсіс Маріон
освідчився своїй дружині перед цими сходами.
Обережно. Вони зламані. Дивися.
Який величезний будинок.
Так, величезна розвалюха.
Так. Але одного дня я її куплю і відремонтую.
Тут лише треба нову підлогу.
Нові стіни і дах.
- І це все? - Водопровід та електричну проводку.
- І меблі. - Так, і меблі.
Але він біля води.
А неподалеку є старий хлів, який стане моєю майстернею.
Ну, а я?
Мої ідеї не рахуються?
А хочеш, щоб рахувалися?
Так.
Що ти хочеш?
Я хочу білий будинок,
з блакитними віконницями.
І кімнату, яка виходить на річку, щоб я могла малювати.
- Ще щось? - Так.
Я хочу великий ганок навколо усього будинку.
Ми будемо пити чай і дивитися на захід сонця.
- Добре. - Обіцяєш?
Обіцяю.
Добре.
- Куди ти? - Сюди.
Я не можу грати, коли ти таке витворяєш.
О Боже. Кохай мене.
- Ной. - Так?
Я знаю, що сказала, що цього хочу, але здається…
- Так? - Тобі доведеться мене переконати.
- Добре. Усе гаразд? - Так.
- Тобі боляче? - Ні, ні.
Просто… У мене в голові повно думок.
У мене… Повно…
Та не зважай.
Ну, от про що думаєш зараз? Саме зараз?
Саме в цю секунду?
Ти знав, що так станеться, коли привів мене сюди?
- Ні. - Ні?
- Ні. - Ні, ти про це не думав?
- Звичайно, думав. - Справді?
Ну і що ти думав?
Ох, я забагато говорю, так?
Добре, я буду мовчати.
Я миша.
Добре.
- Усе гаразд? - Так.
Гаразд.
Я просто не розумію, чому ти мовчиш.
Ти ні про ще не думаєш?
Я тут божеволію,
але ж ні, з тобою все гаразд.
Тобі це все байдуже?
Вибач.
Я просто хотіла, щоб все було ідеально,
і от ніяк не можу замовчати.
Я кохаю тебе.
Ти це знаєш?
Я також тебе кохаю.
Так.
Не треба цього робити, якщо не хочеш.
Ні, я хочу, хочу.
Ной! Ной!
Що? Фін, пішов геть звідси!
Вибачайте, але батьки Еллі подуріли. Її поліція шукає.
- Ви послали поліцію за мною? - Так.
Друга година ночі. Ми послали поліцію.
Дякувати Богу, ти в порядку. Де ти була?
- Пане Гамільтон, це моя провина. - Прошу не устрявайте, будь ласка?
Я хочу поговорити з донькою.
На самоті, юна пані.
- Дякую за все, лейтенанте. - Не варто, Джон.
Йди додому, вже пізно.
Сер, це не її провина.
Я забув про час.
Сідай.
Вибач, тату.
"Вибач, тату"?
Думаєш, що покліпаєш очима, і батько тебе пробачить?
Ні. Цього разу ми наведемо правила у нашому домі.
- Які правила? - Коли він порядок не наведе, я наведу.
- Які правила, мамо? - Ти перестанеш зустрічатися з Ноєм.
Вона гуляє з тим хлопцем до другої ранку.
Це треба припинити.
Я 17 років вирощувала доньку,
і все їй віддала, а вона хоче це все викинути
- …на літній роман. - Тату!
Це закінчиться вагітністю та розбитим серцем.
- Енн, прошу. - Він непоганий хлопець.
- Він непоганий хлопець, але… - Що? Скажи мені.
Він — бідне сміття. Це не для тебе.
- Сміття? - Він робітник. Тесляр.
- І що? - Що ти робитимеш?
Ти переїдеш сюди і житимеш у домі його батька і родитимеш йому дітей?
Так, залюбки.
Не чіпай мене!
Тобі заборонено з ним бачитися. Кінець розмови.
- Не кінець. - Так, кінець.
Ні, не кінець!
Не наказуй мені кого любити.
- Любити? - Так, тату, я люблю його.
Я люблю його.
Він тобі не підходить, люба.
Я люблю його.
Тобі 17 років, ти не знаєш, що таке любов.
А ти знаєш?
Ти не дивишся на тата так, як я дивлюся на Ноя.
Ви не торкаєтесь один одного, не смієтеся.
Не граєтесь. Ти нічого не знаєш про любов.
Ной?
Гей.
Ти йдеш?
Вибач.
Навіть не знаю, що сказати. Це так принизливо.
- Усе гаразд. - Ні.
- Так. - Ні, не треба.
- Я піду. - Ні, я не хочу, щоб ти йшов.
Мені треба подумати.
Про що ти будеш думати, га?
Йди і поговори зі мною.
- Говори! - Про що? Ти хочеш…
Ти їдеш!
Ти їдеш звідси.
А я залишаюся тут.
Я радий, що ти їдеш вчитися,
але у тебе багато різних справ.
- Ні. - У тебе стільки важливих справ.
- Не говори так. - Це правда.
У мене не буде гарних речей чи модних речей.
Це не…
У мене такого ніколи не буде. Не така в мене доля.
- Я не мушу йти в інститут. - Так, мусиш.
- Я залишуся тут. - Ні.
- Саме це я і маю на увазі. - Тоді ти поїдеш зі мною.
- У Нью-Йорк? - Так.
І що я буду робити в Нью-Йорку?
Будеш зі мною?
Так.
Не знаю.
Нам не треба це все вирішувати саме зараз, розумієш?
Літо закінчиться, побачимо, що буде.
То ти кажеш, що хочеш покінчити зі мною?
Я кажу: побачимо, що буде далі.
А тоді ти мене кинеш?
Я не знаю, як у нас складеться.
Розумію.
Прошу не йди.
Ти просто так кажеш.
До біса тебе, якщо ти мене кинеш, то навіщо чекати кінця літа, га?
Чому не кидаєш мене зараз?
- Давай. Давай. - Що ти робиш?
Давай!
Кинь мене зараз.
Давай!
Припини!
Знаєш, що? Тоді я тебе кину. Все, кінець.
Ясно? Нам кінець.
- Йди до мене. - Не чіпай мене.
Я ненавиджу тебе.
Я пішов.
Чому б і ні? Давай, йди. Геть.
Пішов! Йди!
Ні, зачекай. Ми ж не по-справжньому, хіба не так?
Ми ж просто посварилися.
Завтра буде все добре, ніби нічого не сталося, так?
- Пішов? - Пішов.
- Вона, напевно, була у розпачі. - Так.
- Він лише хотів зробити як належне. - Так.
Але йому варто було послати її батьків у пекло.
- Щоб пішли туди, де сонце не світить. - Так, ти права, треба було.
Наступного ранку Еллі прокинулася і зрозуміла, що світ не такий.
Що відбувається?
Ми їдемо додому.
Зараз?
Ми ж не збиралися їхати до наступного тижня.
Одягайся і йди снідати, люба.
Вілла спакує твої речі.
- Я з радістю спакую ваші речі. - Я не хочу, щоб ти пакувала мої речі.
Не торкайся моїх речей. Я не поїду.
- Поїдеш. - Не поїду.
- Так, Еллі, поїдеш. - Не поїду.
Еллі, ти поїдеш, подобається тобі це чи ні.
Навіть якщо Аарону доведеться взяти тебе на плече
і тягнути по дорозі, ти поїдеш.
Перепрошую.
Гаразд, ходімо. Нам треба це все закінчити до обіду.
Не стій тут. Ось тримай.
Фін!
Де Ной?
Він на доставці.
- Що відбувається? - Я їду з міста.
- Їдеш? - Так.
- Коли? - Негайно. Зараз. Сьогодні.
Слухай, передай дещо Ною, добре?
Скажи йому, що я його кохаю. І що я за все вибачаюся.
Слухай, я був з ним цілу ніч, Еллі.
Я ніколи його не бачив таким сумним.
Цьому кінець. Не роби це важче, ніж є.
Ні! Це не кінець. Фін, ми просто посварилися.
Ми казали те, що не мали на увазі, але це не кінець.
- Кінець. - Ні.
Облиш. Не варто.
Я йду, мама. Йду!
- Слухай, він розуміє. - Але…
Йому важко, але він розуміє.
Літо закінчилося, час їхати додому.
Якщо він захоче поговорити, він напише.
Добре.
Добре, тоді передай йому, що я його кохаю, добре?
- Передаси? - Я йому скажу.
Бувай, Фін.
Вона поїхала.
Літні романи закінчують через різні причини.
Але коли все втихомириться,
у них є дещо спільне:
вони як падаючі зірки.
Захоплюючий момент небесного світла.
Швидкоплинний пробіг вічності.
І за мить вони зникають.
Ной був у розпачі.
Він писав до Еллі, що він дуже шкодує, що по-дурному
порвав з нею стосунки.
Він писав, щоб сказати, що кохає її і що хоче ї побачити.
І якщо вона відпише, він приїде, коли вона захоче.
Він писав один лист щодня на протязі року, 365 листів.
Але на жоден не прийшла відповідь.
Гей, Фред! Нічого?
- Вибачай. - Гаразд, дякую.
Нарешті через рік мовчанки
він вирішив залишити це все позаду і почати нове життя.
Він написав прощавального листа,
а потім він з Фіном спакували речі
і подалися в Атланту.
Ной! Ной!
Ной!
Ходи, слухай!
Об'явлено стан війни
між Сполученими штатами та
Конституцією США
і всіма ворогами, зовнішніми і внутрішніми.
Ной і Фін пішли в армію разом.
Після 2 років вистежування Роммеля у північно-африканській пустелі
їх відправили у третю армію Паттона у Європі.
Фін!
Чи я заперечую собі?
Дуже добре, я заперечую собі.
Еллі була на третьому курсі в інституті,
коли пішла добровольцем у медсестри.
Для неї усі ті чоловіки з покаліченими тілами,
які наповнювали шпиталь, здавалися Ноєм.
Або тим, хто боровся поруч з ним у джунглях
чи на замерзлій, заметеній снігом дорозі.
Я тебе підведу.
Готовий?
Ось так.
А зараз я візьму ногу і покладу сюди.
На стілець.
- Ти в порядку? - Так.
Пані, можна вас запитати?
Я помітив, що у вас немає обручки.
І мені цікаво, чи можна вас запросити на побачення.
- Перепрошую? - На побачення.
Перед тим, як ви відмовите,
я хочу, щоб ви знали, що я чудово вмію танцювати.
І що мій намір цілком безчесний.
Добре, Казанова, ходімо.
Давай ми залікуємо твої рани, а тоді побачимо, гаразд?
Ти погодишся?
Ой леле, він як з мрій.
Що він тут робить?
Він витріщився на тебе.
Пані?
Мені вже краще.
То як щодо побачення?
Еллі здивувалась, як швидко вона закохалась у Лона Хаммонда.
Він був вродливим, розумним…
ТЕАТР ІМПАЄР "У МІСТІ"
веселий, витончений і з шармом.
Він також був родом з півдня і був пречудово багатим.
Що відбувається?
- Ти куди? - Куди ти?
- До скорого, любий. - Подивіться лише.
Я думав про те, чому нам не потрібно одружуватися.
Добре, я здаюся, чому?
У тому і справа, я нічого не придумав.
І тоді мені було видіння. Справа у твоїх батьках.
- Моїх батьках? - Абсолютно.
Твої матір з батьком. Дякую за це.
- Матір? - Вони мене люблять.
- Я такий чоловік… - Справді?
- …з яким вони тебе бачать. - Справді?
Я багатий, з півдня, у мене пристойна робота.
Я неймовірний танцівник, і дуже розумний.
Я гарно виглядаю.
- То у чому проблема? - Я от думаю…
Якщо ти за мене вийдеш…
Слухай уважно.
Якщо ти за мене вийдеш,
тоді ти програєш війну у непокору, яку з ними ведеш все життя.
- Ой, лихо. Що ж нам робити? - Не знаю.
Гей, народ, як справи?
Гей, друже, пречудово.
Тепер ви!
Бачиш, Еллі, я думаю… До дідька, тобі треба за мене вийти.
- Тобі треба за мене вийти. - Невже?
- Так. - Так, чому?
Якщо вийдеш, твої батьки завжди будуть знати,
що ти нещаслива, бо більше не зможеш їх розчарувати.
Здається, ти пропустив одну деталь.
Яку саме?
Бачиш, ти спершу повинен попросити у них дозволу.
І здається, ти переоцінив, що вони тебе люблять.
Та невже?
- Я так не думаю. - І чому?
Бо я вже з ними переговорив, і вони погодилися.
Що?
Ще одне.
Я кохаю тебе.
Ти вийдеш за мене, дорога?
Я знаю, що жартую багато, але я божеволію за тобою.
Вийди за мене. Зроби мене найщасливішим чоловіком у світі?
Так. Так!
- Не сходь з місця. - Ти куди?
Ой. Мамо.
Добре, зупиніться. Перепрошую. Я хочу, щоб ви всі знали,
що я одружуюся на отій юній пані.
Вона погодилася від щирого серця, але не могла зрозуміти,
чому саме в ту мить вона, коли вона сказала "так",
обличчя Ноя з'явилося перед нею.
Привіт, Ной!
Який я радий тебе бачити. Дай подивлюся.
Десь поранили? Ні?
- Усе добре? - Так.
Як я тебе люблю.
Ходімо, я тобі дещо покажу.
Що відбувається? Що це?
Ось.
Я продав будинок.
- Ти продав будинок? - Так.
Виїжджаю до кінця місяця.
Докладеш ветеранську дотацію, і тобі вистачить.
- На що? - На будинок твоїх мрій.
- Плантацію Віндсорів. - Тату…
Не переч мені, я і слухати не буду.
Я говорив з банком, вони дадуть тобі позику.
- Я не дозволю тобі продати будинок. - Це вже зроблено.
Це гарна справа. Тобі варто нею зайнятися.
Хвилину. Якщо ти продаси будинок, то де ти будеш жити?
З тобою, дурню, а ти що думав? Хтось повинен тобі допомогти з ремонтом.
Ной подивився на будинок,
але бачив лише
Еллі.
Саме тоді він вирішив втілити свою мірю в життя.
Він відбудує будинок з самого початку.
І коли Ной поїхав у Чарльстон за будівельним дозволом,
доля втрутилася і підкинула йому солодку карту.
Зупиніть автобус.
Вибач, я не можу зупинитися, поки не доїдемо до депо.
- Ні, прошу зупиніть. - Ти не розумієш англійську, друже?
Ніхто не зійде, доки мине доїдемо у депо. Сідай на місце.
- Боже. - Гей!
Обережно, безумець!
Що ти робиш?
Скільки твоїй доньці тепер?
- Привіт. - Він отам.
Мила, привіт.
Стривай.
Та годі.
Коли він побачив Еллі того дня,
щось всередині Ноя перехопило.
Він вбив собі в голову,
що коли він відремонтує будинок, де вони бачилися востаннє,
доля зуміє привести Еллі назад до нього.
Деякі кажуть, що такий шлях у любові.
Інші називають це по-іншому.
Але насправді Ной став трохи одержимим.
- Перепрошую. - Чи…
Пора їсти.
Обід подають у сонячній кімнаті.
Диня чудова. Я вже спробував.
Вони більше не бачили один одного?
Ной і Еллі?
Може не треба наперед забігати, бо зіпсую кінцівку,
і пропустимо важливу частину?
Де ми зупинилися?
Я не захочу.
Коли батько Ноя помер у листопаді, у нього залишився лише будинок.
Він веде мене…
Згодом Ной закінчив будинок.
Добре, посміхайся. Ось так.
Він поглянув на своє досягнення,
тоді пив на протязі 10 днів,
а тоді думав серйозно про те, щоб це все підпалити,
але зрештою вирішив продати будинок.
Я згоден вам запропонувати от стільки.
Знайшлося декілька зацікавлених покупців,
але він завжди знаходив причину, щоб не продавати.
Ні.
Або їхні пропозиції були замалі,
або коли вони пропонували досить, він думав, що дім вартий більше.
Це забагато грошей, але я згодна.
П'ятдесят тисяч доларів.
- Це більше, ніж я провив. - Саме так.
Набагато більше.
Він сказав чоловіку, який запропонував йому на 5 000 більше,
що жодна людина в своєму розумі не зробить такого,
і що він не хоче продавати будинок якомусь помішаному.
Своє розчарування в житті він поглинав поїздкою на човні щоранку.
А вечори, щоб пом'якшити жало самотності,
він проводив з Мартою Шо.
Марта була військовою вдовою, яка жила у Квейл Рідж, сусідньому місті.
Хочеш вийти завтра в вечорі?
Я маю роботу.
Ми можемо погуляти річкою, якщо хочеш.
Може, наступного тижня.
Може кудись проїдемося?
Ні.
Ну, я просто запитую.
Чого ти хочеш, Ной?
Що ти маєш на увазі?
Від мене.
Іноді, коли ти зі мною говориш, ти ніби не бачиш мене.
Жінка знає, коли їй дивляться в очі, а бачать когось іншого.
Ти ж знаєш, що я хочу тобі дати усе, чого ти хочеш.
Так?
Але я не можу.
Бо це у мене в минулому.
А воно розбите.
Гаразд?
Вуаль занадто?
Ти жартуєш? Ти чудова!
Найгарніша наречена.
- Ти прекрасна, люба. - Дякую.
Як тільки Лон побачить тебе у цій сукні, він збожеволіє.
Він не зможе відвести очей з тебе.
Чи рук.
Ти така погана!
Ви бачили ранкову газету?
"Дейлі джорнал" пише, що ти будеш…
- …соціальною родзинкою сезону. - Сезону?
Це буде таке святкування, якого наше місто ще не бачило!
Вона не лише планує, вона інтригує?
- Мамо, дивись, губернатор приїжджає. - Так і треба. Дай подивлюсь.
Ой, лихо.
- Гаразд, Саванна, де ми? - Ми на 82-ому.
- Мемфіс, де ми? - Ми на 89-ому.
- 89-ому з 85-ого. Так? - Сер?
До вас відвідувач.
Привіт, кохана. Я не знав, що ти прийдеш.
Вибач, я мусила була подзвонити.
Мила, про що ти? Тобі не треба дзвонити.
- Дайте нам хвилинку? - Гаразд.
Так, сер. Пані Еллі.
Пані.
Як справи?
Я більше не малюю.
А малювала постійно.
Мені це дуже подобалось.
- Я не знав. - Так.
Отож малюй.
Я буду. Знаєш,
я почну.
Чудово.
Усе гаразд?
Я мушу поїхати на трохи.
Добре.
Потрібно подбати про дещо.
Освіжити голову.
Добре, мені варто хвилюватися?
- Ні, не думаю. - Ну, це заспокоїло.
Слухай, усе гаразд?
- Так. - Добре, тоді їдь.
Не поспішай, роби, що треба.
Нерви перед весіллям — це нормально.
Ні, це я не передумаю.
Я кохаю тебе.
Я повернуся з Сібруку за кілька днів.
- Сібрук? - Так, Сібрук.
Сібрук
Привіт.
Я побачила твою фотографію у газеті.
Фотографію твого будинку з тобою.
Я хотіла приїхати і переконатися, що все добре.
Тобто, я не просто проїжджала, я просто…
Ти в порядку?
Добре, добре.
Я дурна жінка, не треба було приїжджати.
Хочеш зайти?
Добре.
Гарна історія.
Я радий, що тобі подобається.
Здається, я її чула раніше.
Та.
Можливо, не раз?
Лікар хоче вас бачити.
- Мене? Зараз? - Ні, його.
Але він ще не закінчив читати свою історію.
Я почитаю ще, коли повернуся від лікаря. Я не надовго.
- Гаразд. - Не йдіть далеко.
Я повернуся.
Поки ви чекаєте, може, ви хочете пограти на піаніно трошки?
Вам це подобається.
Справді?
- Я не знаю мелодій. - Ви вмієте читати музику.
Жартуєте?
Хто ви?
Я доктор Барнвелл, новий лікар-резидент.
Ми ще не знайомі, тому я вирішив вас обстежити сам.
Добре, значить, я бачу,
що у вас було два інфаркти за минулі 18 місяців.
Так, міні-інфаркти. Один, здається був, як ангіна.
- Добре, ускладнення були? - Ні, чудово почуваюся.
Добре, вдихніть глибоко.
Добре, ще раз.
Вдихніть глибоко.
Ще раз.
Чудово. Ви приймаєте ваші ліки?
- Щодня, двічі на день. - Добре, добре.
Добре, можете одягнути сорочку.
Я так розумію, ви читаєте пані Гамільтон.
Так, щоб допомогти їй згадати.
Ви думаєте, що це не допоможе?
Ні.
Вона пам'ятає, лікарю.
Я їй читаю, і вона згадує.
Не завжди, але згадує.
Але стареча дименсія незворотна.
Вона дегенеративна.
Настане час, коли людина більше нічого не згадає.
Так, мене так всі запевняють.
Я не хочу, щоб ви надіялися даремно.
Ну, дякую, лікарю, але є знаєте, як кажуть.
Наука закінчується там, де починається Бог.
Тоді приходить Бог.
Чорт, вони забули перегорнути сторінку для неї. Ми закінчили?
Здається, вже перегорнули.
Ні, вона грає по пам'яті.
Його звати Лон Хаммонд, молодший.
Хаммонд? Як "Хаммонд Коттон"?
Як "Хаммонд Коттон".
Твої батьки, напевно, його обожнюють.
Він хороший чоловік, Ной. Він би тобі сподобався.
Ти його любиш?
Так, я його дуже люблю.
Ну, ось так і треба.
Ти вийдеш за Лона, і ми станемо друзями.
Вірно?
Вірно.
Ти голодна?
Хочеш залишитися на вечерю?
Я тебе попереджую, я швидко п'янію.
Ще пару, і тобі доведеться мене звідси виносити.
Тоді не поспішай, я не хочу користатися ситуацією.
Ти не посмієш. Я одружена жінка.
Ще ні.
Що?
Чому ти на мене так дивишся?
Просто спогади надходять.
Про цю кімнату.
Це ми тут… Ми?
У цій кімнаті?
- Я наївся. - І я.
Як твої пальці полонять мене!
Твій подих падає наче роса
Твій пульс як колискова у вуха
Я занурений з голови до ніг
Смачно, досить.
Усе було правдиво, хіба ні?
Ти і я.
Так давно було, ми були дітлахами.
Але ми любили один одного, чи не так?
Мені треба йти.
Бувай.
Може, повернешся завтра вранці?
Я хочу тобі показати одне місце.
Будь ласка.
- Добре. - Добре.
Вона повернулася до нього у життя, як несподіване полум'я,
яке пронизало йому серце.
Ной не спав цілу ніч,
розмишляючи над агонією душі, яка на нього чекає,
якщо він втратить її ще раз.
Якби я хотіла знати кінцівку цієї історії.
Діти прийшли.
Діти?
Не ваші, його.
- Ти не проти? - О, я б хотіла з ними познайомитися.
Підходьте.
- Привіт, тату. - Люба, як ти?
- Привіт, тату. - Привіт, Меггі.
Привіт, я — Еллі.
- Привіт, я — Мері Еллен. - Мері Еллен.
- Рада познайомитися. - І я.
- Привіт. Меггі. - Привіт.
Меггі, як справи?
- Привіт, люба. - Привіт. Дейвані.
- Яке гарне ім'я. - Дякую.
Ой, дякую.
- А хто це? - Едмонд.
Привіт, Едмонд.
Знаєте, я піду вже,
час на післяобідній відпочинок, гаразд?
- Ходімо, люба. - Ось так.
- Гаразд. Добре. - Дякую.
Я потім ще почитаю.
Гаразд, дякую.
Я така рада з вами познайомитися.
- До побачення. - Бувайте.
- Рада знайомству. - Бувайте.
Бувайте.
- Вона в настрої сьогодні. - Так.
Не знаю, сьогодні — якийсь особливий день.
Можливо, сьогодні день на дива.
Тату,
повертайся додому.
Мама нас не знає.
Вона тебе не впізнає. Вона не зрозуміє.
Ми сумуємо за тобою.
Жити тут — це безумство.
Так, ми всі допоможемо тобі з мамою.
Ми будемо вас відвідувати по черзі.
Слухайте, діти.
Тут — моя любов.
Я не залишу її.
Мій дім тут.
Мій дім — це ваша матір.
- Алло? - Привіт.
Привіт. Хто це?
Це Лон, а кого ти чекала?
Нікого, я…
Просто здивувалася. Як ти мене знайшов?
У Сібруку лише один готель. І коли ти не подзвонила, я занепокоївся.
Де ти була? Усе гаразд?
Я почуваюся ідіотом, бо дзвонив у готель сто разів.
Усе добре.
- Не хочеш мені нічого розказати? - Ні.
- Ні? - Ні.
Добре.
Лон, я люблю тебе.
Я подзвоню тобі завтра.
Добре.
Ной?
Ной!
Привіт.
Нам треба йти, бо дощ збирається.
- Тобі подобається? - Неймовірно.
Як у мріях.
- Хочеш їх покормити? - Так.
Що вони тут роблять?
Не знаю.
Вони скоро будуть летіти у Гватемалу.
Вони тут не залишаться?
Ні.
Вони полетять туди, звідки прилетіли.
Ти інший став.
Що ти маєш на увазі?
Твій вигляд. Усе.
І ти інша стала, але в позитивному значенні.
Але в той же час ти такий самий.
Так?
Так.
І тобі вдалося.
- Що? - Усе, що хотів.
Це будинок.
Те, що ти зробив — це краса.
Я пообіцяв тобі, що зроблю.
Чудово.
Треба йти.
Ной!
Чому ти мені не писав?
Чому?
Для мене це не був кінець.
Я чекала на тебе сім років.
А тепер уже пізно.
Я написав тобі 365 листів.
Я писав тобі щодня цілий рік.
- Ти мені писав? - Так.
Ти…
Це не був кінець.
І досі не кінець.
Ти жартуєш.
Ось чого мені не вистачало увесь цей час?
Давай ще раз.
Ной.
Вставай.
- Привіт. - Ти хочеш мене вбити, жінко.
Мені треба відпочити.
Мені треба поїсти, щоб відновити сили.
Добре, що ти хочеш?
Млинці.
Добре.
З беконом.
- Добре. - І з курчам.
Це вона, хіба ні?
Можна мені її зустріти?
- Я б хотіла її зустріти. - Не знаю, чи це слушна думка.
То це Марта?
Привіт, я — Еллі.
Я про вас чула.
Я також про вас чула.
Не зайдете?
- Ви впевнені? - Так.
Так, Ной щойно казав, що він зголоднів.
Знаєш, міг би поставити нам чайник.
Заходьте.
Рада була знайомству, Марта.
- І я рада. - До побачення.
Бувайте.
Він неперевершена.
Насправді.
Я рада, що зайшла, Ной.
Я забула, що таке радість.
Сьогодні вперше, відколи я втратила Ричарда,
я відчуваю, що у мене є життя попереду.
Ти так мирно спала, що я не хотів тебе будити
Пішов купити сніданок. Скоро повернуся
П.С. Йди за стрілкою
Лон їде сюди.
Твій батько розказав йому про Ноя.
Коли Лон не отримав від тебе звістки, він приїхав до нас.
Це чудово. Просто чудово.
Ти, я, Ной і Лон — одна велика щаслива родина.
Розкажи мені про листи, мамо.
- Це правда? - Так.
Ти бачила, як я себе вкладаю спати сльозами
кожної ночі,
і ти нічого не сказала.
- Як ти могла? - Вибач мені.
- Вибач? - Так, мені шкода.
- Через тебе у мене зруйноване життя! - Добре, я викрала твої листи.
Це було помилкою, але припини драму і візьми на себе відповідальність.
Ти приїхала сюди сама.
Ти знала, що робиш. Ти знала, що це станеться.
То я тепер повія?
Ти неймовірна.
Неймовірна.
Йди одягнися.
Ми проїдемося.
Проїдемося? Навіщо мені кудись їхати з тобою?
Бо я тебе знаю краще, ніж ти гадаєш.
Я не хочу, щоб ти решту свого життя прокидалася
і здогадувалася, чи ти могла б вчинити по-іншому, якби все знала.
Що ми тут робимо, мамо?
Бачиш того чоловіка?
Зараз у це важко повірити, але 25 років тому…
Ой, Господи, він був таким хлопцем.
Ми втратили розум від кохання, щоб ти знала.
Ну, звісно, твій дід розсердився,
і ми вирішили втекти.
Ми і до сусіднього міста не доїхали, коли нас зловила поліція.
Але то було тоді.
Іноді, коли я тут проїжджаю,
я тут зупиняюся і дивлюся на нього,
розмірковуючи, як би по-іншому все склалося у нашому житті.
Ти повинна знати, що я люблю твого батька.
- Мамо… - Ні, дідько, це важливо.
Треба, щоб ти це знала.
Він чудовий чоловік.
Він гарно до мене ставиться, а я на це не заслуговую.
- Я люблю його, Еллі, люблю. - Я знаю, мамо.
Я знаю.
О Боже.
Мені так соромно.
Я дурна жінка.
Подивися на стару розвалюху.
Безумство.
Я навіть не знаю, що він тепер за людина.
Ой, лихо.
Добре.
Еллі!
Ось.
Сподіваюся, ти зробиш правильний вибір.
Цікавий ранок?
Так.
Лон у місті.
Він тут?
Так, ми бачили його машину.
Біля готелю.
Бачу, ти отримала листи.
Нарешті.
Що ти будеш робити, Ел?
Не знаю.
Ми знову до цього повернулися?
Знову в тому є самому місці?
Як щодо останніх днів? Вони ж відбулися.
Я знаю, що вони відбулися, і це було прекрасно.
Але й також безвідповідально.
На мене чекає наречений у готелі. Він не перенесе, якщо дізнається…
То ти кохаєшся зі мною,
а потім йдеш до свого чоловіка?
Такий в тебе план?
- Я не пройшов якесь випробовування? - Я пообіцяла.
- Я дала йому слово. - І ти зламала своє слово,
- …хіба не так? - Не знаю.
- Побачимо. - Справа не в обіцянці.
І не в тому, щоб слухатися свого серця.
- Справа в безпечності. - Що це означає?
- В грошах! - Про що ти…
- У нього є гроші. - Я ненавиджу тебе тепер, нахаба.
А я ненавиджу тебе. Якщо ти поїдеш, я буду тебе ненавидіти.
Ти хоч слухав, що я казала?
Здається, я не зрозумів твої сигнали.
Здається, що так.
Тобі скучно, і ти це знаєш.
Ти б сюди не приїхала, якби не знала, що тобі чогось не вистачає.
Ти зухвалий сучий син!
Залишся зі мною?
Заради чого?
- Подивися, ми вже сваримося. - Ну, таке у нас кохання.
Ми сваримося. Ти кажеш мені, коли я зухвалий сучий син.
А я кажу тобі, коли ти нестерпний біль в заду.
А ти нестерпна, 99% часу.
Я не боюся, що скривджу твої почуття.
Бо у них життєвий цикл триває дві секунди,
а після того ти знову переключаєшся на нову задачу, яка мене бісить.
- І що? - Значить, легко не буває.
Буде дуже важко.
Ми будемо це вирішувати кожен день, але я цього і хочу, бо я хочу тебе.
Я хочу тебе усю, і назавжди.
Ти і я, щодня.
Зроби мені послугу?
Прошу? Уяви своє життя для мене.
Через 30 років, або 40, як воно виглядає?
Якщо з тим хлопцем, тоді йди!
Я тебе раз втратив і пережив, то і ще раз переживу,
якщо знаю, що ти так хочеш.
- Але не вибирай коротший шлях. - Який коротший шлях? Такого немає.
Що б я не зробила, хтось залишиться скривдженим.
Та припини ти думати про інших людей.
Не думай про те, чого я хочу. Чого він хоче. Чого бажають твої батьки.
Що хочеш ти?
- Що хочеш ти? - Це не легко.
- Що хочеш ти? - Це не…
Чорти забирай, що ти хочеш?
Мені треба йти.
Моя дорога Еллі.
Я не міг спати вчора, бо знаю, що між нами усе скінчено.
Я більше не горюю, бо знаю, що у нас було справжнє кохання.
І якщо одного дня у майбутньому ми побачимось,
я посміхнусь тобі з радістю
і згадаю, як ми провели літо під деревами,
і вчилися один в одного, і дорослішали в нашому коханні.
ГОТЕЛЬ СІБРУК
Найкраща любов — це така, яка пробуджує душу,
яка прагне більшого.
Яка запалює вогонь у серці
і заспокоює думки.
Саме таким кохання я люблю тебе.
Саме це я хочу подарувати тобі назавжди.
Я люблю тебе. До скорого. Ной.
Яка прекрасна, прекрасна історія.
Так.
Не знаю, чому, але вона мене засмучує.
Я знаю, що ти трохи збентежена,
але не хвилюйся.
Ніщо не втрачене, ніхто не втрачений
Тіло, мляве, старе, холодне
Попіл, залишений з минулого вогнища,
Знову запалить багаття
Це ти написав?
Ні, Уолт Уітман.
Здається, я його знаю.
Здається, так.
Ходімо? Надворі холоднішає.
Добре.
Дякую.
Хто це все зробив?
Я, з допомогою друзів та працівників.
Я ніколи не бачила такої краси.
Я також.
Почнемо?
- Виноградний сік? - З задоволенням.
Скільки таблеток. Ти дуже хворий?
Хвороба — відносне поняття для мене.
Я це називаю загальний процес зношення тіла.
За тебе.
Тож, що сталося?
В історії.
Вона котрого обрала?
Добре.
Наскільки я це розумію, у мене три вибори.
Перший, я його застрілю.
Другий, я його заб'ю до смерті.
І третій, я залишу тебе.
Але жоден не підходить.
Розумієш,
бо жоден варіант не поверне мені тебе.
Не зважаючи ні на що,
я кохаю тебе.
І я тебе кохаю.
Коли я дав тобі кільце, я кожне слово від щирого серця промовляв.
І я також.
Я також. Просто, коли я…
Коли я з Ноєм, я почуваюся, як одна особа,
а коли з тобою — як зовсім інша.
Слухай, це нормально, що першу любов так важко забути.
Я люблю тебе, Еллі.
Але я хочу тебе цілу для себе.
Я не хочу переконувати свою наречену, що вона має бути зі мною.
Тобі не треба.
Я знаю, що повинна бути з тобою.
І після цього вони жили щасливо.
Хто? Хто?
Ах, так.
Звичайно.
Я пам'ятаю.
Це ми.
- Це ми. Це ми. - Ох, дорога.
Люба моя.
Я тебе так люблю.
Моя мила.
Ной, Ной.
Я люблю тебе, мій ангел.
- Що сталося зі мною? - Нічого.
Ти просто залишила нас не надовго.
- Скільки у нас часу? - Не знаю.
Минулого разу у нас було менше п'яти хвилин.
Добре.
Я привів старого друга.
- Як діти? - Вони в порядку.
Так, вони приходили сьогодні.
Маленький Ной і Дейвані.
Вони ростуть швидко.
Ой, леле.
Як швидко час йде.
- Просто летить. - Так, летить.
Передай їм, що я їх люблю.
Звичайно.
І що мені шкода.
Я передам, люба.
Пам'ятаєш історію, яку ти мені читаєш?
Та.
Можна мені побути нею сьогодні?
Ти не проти?
Знаєш, що нам треба зробити?
Може, нам покататися на машині?
Ми поїдемо звідси кудись, тобі хочеться?
Не думаю. Не сьогодні, люба.
Чому?
Хвилинку.
Чому ти мене кличеш, люба? Я вас не знаю.
Що тут відбувається? Ми знаємо один одного?
- Еллі. Еллі, люба. - Ні, ні!
Еллі, я люблю тебе, не покидай мене…
Ні!
- Хто ви? - Я — Ной, а ти — Еллі.
Чого тобі треба? Що ти тут робиш?
- Годі, люба. - Не підходь до мене!
- Не підходь ближче! - Еллі, я…
Допоможіть!
- На допомогу! - Заспокойтеся, Еллі.
- Ні, не ви! - Заспокойтеся, Еллі! Усе гаразд.
- Ні! Відпустіть! - Усе гаразд.
- Ні! Залиште мене. - Заспокойтеся, Еллі, усе гаразд.
- Допоможіть! Хто-небудь! - Заспокойтеся.
- Допоможіть! - Лікарю!
- Кажіть. - У неї перепад.
- Допоможіть! - Заспокойтеся!
- Дайте їй подвійні два куба. - Ні!
- Заспокойтеся, Еллі. - Один, два, три.
- Еллі, усе гаразд. - Добре, добре.
Добре, подивимося.
Подивимося. Вона в порядку.
- Добре. Дихайте. - Вона в порядку.
Не тривожтеся, дихайте, давайте вдих-видих.
- Розслабтеся. - Усе буде добре, Еллі.
- Розслабтеся. - Еллі?
Усе гаразд, люба.
"Історія нашого життя" Елісон Гамільтон Калхун
Моєму коханню, Ною
Читай мені, і я повернуся
Доброго ранку, пане Калхун.
Пане Калхун?
Викличте лікаря Вон Петіта, негайно.
Тиску не має, немає пульсу. Нічого.
Перекажіть, що це повний інфаркт. Подзвоніть на мобільний.
Добре.
Ми про це говорили.
Усе гаразд. Давайте, дорога.
Добре, так, ходімо.
Гаразд, люба, ходімо.
Ви знаєте пана Холмса.
Спробуйте.
Пане Калхун.
З поверненням.
- Як почуваєтеся? - Чудово. Здоровий як кінь.
- Ви куди? - Я хотів пройтися.
Не можу заснути.
Ви знаєте, що вам не можна. Це проти правил.
Так, я знаю.
Ми не на прогулянку зібрались, чи не так?
Ви хочете провідати пані Еллі.
Я щойно повернувся з лікарні.
Я скучив за нею.
Пане Калхун.
Вибачте, але я не можу вам дозволити побачити її сьогодні.
Вам треба повернутися до своєї палати.
Але як на мене,
я піду додолу за кавою.
Мене тут не буде деякий час, щоб за вами дивитися.
Тому не робіть нічого нерозумного.
Привіт.
Ной.
Привіт, люба.
Вибач, що не міг бути поруч і читати тобі.
Я не знала, що робити.
Я боялася, що ти не повернешся.
Я завжди повернуся.
Що станеться,
коли я більше не зможу нічого згадати?
Що ти будеш робити?
Я буду тут.
Я ніколи тебе не залишу.
Я хоче тебе попросити.
Що таке, люба?
Ти думаєш,
що наша любов
може творити дива?
Так, вірю.
Дива повертають тебе до мене щоразу.
Ти віриш, що наша любов
зможе нас разом забрати?
Наша любов зможе усе, що потрібно.
Я люблю тебе.
Я люблю тебе, Еллі.
На добраніч.
До скорого.