JURNALUL
Scuză-mă!
Hai, scumpo, să te pregătim de culcare.
Nu sunt o persoană specială,
sunt un om obișnuit, cu gânduri obișnuite.
Am dus o viață obișnuită.
Nu mi s-au închinat monumente.
lar numele meu va fi curând uitat.
Dar, într-o anumită privință,
am avut un succes fără egal.
- Arăți bine, Duke. - Mă simt bine.
Am iubit pe cineva din tot sufletul
și pentru mine asta a fost mereu de ajuns.
Ce faci, Harry?
Tot mă străduiesc să mor, dar ei nu mă lasă.
Nu le poți avea pe toate.
Azi e o zi mare.
Asta spui în fiecare zi, drăcușor bătrân.
E foarte frumos afară.
Hai să ne plimbăm!
Nu vreau.
Trebuie să ieși din camera asta.
Hai, scumpo! Aerul curat o să-ți facă bine.
Bună!
Îmi pare rău, azi nu e o zi foarte bună.
Nu cred că e în stare de ceva.
Bună!
El e Duke, a venit să-ți citească.
Să citească?
Nu. Nu-l cunosc.
Haide! O să-ți placă, e foarte amuzant.
Unde rămăseserăm?
Da, era seara carnavalului.
Noah era acolo cu prietenii lui, Fin și Sara.
- Noah? - Atunci s-au cunoscut.
Pe 6 iunie 1940.
Allie avea 17 ani.
- Micuțul câștigă un premiu. - Fir-ar să fie!
- Mulțumesc că ai jucat. - Ești foarte amuzant.
l-am tras una zdravăn.
Îți zic, jocurile astea sunt aranjate.
- Bună! - Ce faci?
Cum te cheamă?
- Cine e fata care-i cu Sara? - O cheamă Allie Hamilton.
Își petrece vara aici, cu familia.
Tatăl ei e mai bogat decât Dumnezeu.
- Bună, Fin! - Bună, scumpo!
Ți-am câștigat un premiu.
Fin, mulțumesc!
Da.
Allie, vrei vată de zahăr?
- Bine. - Ar fi foarte amuzant.
Ai o singură șansă, fiule.
- Vrei să dansezi cu mine? - Nu.
- De ce? - Pentru că nu vreau.
Noah, e cu noi.
Allie, vrei să te dai în roata mare?
- Mi-ar plăcea. - Bine.
Scuză-mă!
- Noah Calhoun. - Ce?
Lucrează la fabrica de cherestea, cu Fin.
Ai văzut că stătea la 5 cm de fața mea?
Da, am văzut. Așa e Noah.
Mă mir că a venit.
Cred că te place.
Ce... Nenorocitul...
Lasă-mă! Nu mă atinge!
- Ce faci? - Nu poți face asta!
Îți dau banii când cobor, Tommy.
Sunt Noah Calhoun.
- Și? - Îmi pare bine de cunoștință.
- Allie, cine e tipul? - Nu știu, Noah Calhoun.
- Aș vrea să ies cu tine. - Prietene, îmi dai voie?
Nu pot sta mai mult de doi oameni pe bancă, Noah.
Bine, Tommy.
Dă-te jos, Noah! O să mori!
Noah, încetează.
Acum ieși cu mine?
Ce?
- Nu. - Nu?
- Nu! - Nu?
Amice, tocmai ți-a spus că nu.
De ce?
Nu știu, pentru că nu vreau.
Noah!
Ce? N-am de ales.
Dumnezeule!
Nu glumesc.
- Noah, nu te mai prosti. - Ce faci?
- Noah, prinde-te de bară. - Te mai întreb o dată.
Vrei să ieși cu mine sau nu?
- Îmi alunecă mâna. - Atunci, apucă bara, idiotule!
- Doar după ce acceptă. - Ieși cu el, draga mea.
Bine, ies cu tine.
- Ce? - Nu-mi face nici o favoare.
- Nu, chiar vreau! - Vrei?
- Spune-o! - Vreau să ies cu tine.
- Încă o dată. - Vreau să ies cu tine.
Bine, ieșim împreună.
Te crezi tare deștept, nu?
N-a fost amuzant, idiotule!
E în regulă, mă descurc.
Ce faci?
Te rog, nu face asta.
Nu face asta, Allie.
Nu-mi vine să cred...
Doamne!
Acum nu mai ești așa de încrezut, nu?
O să plătești pentru asta.
Poate că da, poate că nu.
- Ți-a spus ceva? - Da. Uite!
E fata de la carnaval, nu?
Mă mai ții minte?
Sigur. Dl Chiloți, nu?
- Păi... - Cum aș fi putut să uit?
Voiam să lămurim problema asta, pentru că îmi pare foarte rău.
A fost o prostie să mă urc pe roata mare ca să vorbesc cu cineva.
Dar trebuia să fiu alături de tine.
Eram atras de tine.
Ce vrăjeală!
Așa le amețești pe toate fetele?
- Nu. - Vezi să nu!
Te-am văzut de curând cu dra Panglicuțe.
- Ce faci în seara asta? - Ce?
Sau mâine seară, în weekend, când o fi.
- De ce? - De ce?! Avem întâlnire.
Ce întâlnire?
- Cea pe care ai acceptat-o. - Nu...
Ba da. Ai promis, ai și jurat.
Se pare că m-am răzgândit.
Știu, vine un tip ciudat la tine, pe stradă,
nici nu-l cunoști.
Tu nu mă cunoști, dar eu da.
Și când vă ceva care-mi place,
trebuie să-l... Îmi place.
Înnebunesc.
La ce te referi?
La tine.
Ești bun.
- Ce? - Ești bun.
- Nu, m-ai înțeles greșit. - Chiar ești bun.
- Ești fantastic. - Ba nu.
Ești. M-ai impresionat.
- De obicei nu sunt așa, iartă-mă. - Ba ești.
Pot să fiu amuzant, dacă vrei.
Meditativ, inteligent,
superstițios, curajos.
Pot să fiu sprinten.
Pot fi cum vrei tu.
Spune-mi ce vrei și așa o să fiu.
Ești prost.
Pot fi și așa.
Hai, doar o întâlnire. N-o să mori dintr-atât.
Nu cred.
Ce pot să fac ca să te răzgândești?
Găsești tu o soluție.
- Sigur vine? - Liniștește-te, totul e aranjat.
Ne vedem cu ea la ultimul spectacol.
Ce ți-am spus eu? Vino!
Dumnezeule! Ce coincidență!
Vreau să stăm de vorbă.
- E aici! - Allie, îl știi pe Noah, nu?
- Da, mi-l amintesc. - Da.
- Vino încoace! - Fin!
Bună!
- Mă bucur să te văd. - Și eu.
- Arăți foarte bine. - Mulțumesc.
Foarte bine.
Chiar arăți grozav. Și tu.
Știu că și eu arăt bine, așa că hai să mergem la film!
- Trebuie să înceapă. - După tine.
Treci încoace, micuțule Abner!
Nu mă prinzi, Daisy Mae!
E ziua lui Sadie Hawkins, trebuie să te prind!
Sunt mai rapidă decât tine.
Nu!
O să te prind!
O să...
Vin!
Aleargă repede!
Ai prins un dihor.
Așteaptă-mă!
Ce s-a întâmplat în film?
- Poftim! - Mulțumesc.
- Ce faceți? - Vrei să te plimbi cu mine?
Da, ce se petrece?
- Da. - Mergem la plimbare.
Vă iubiți?
M-am prins.
- Chiar vă iubiți. - Nu face ceva ce eu n-aș face.
Bine. La revedere!
Gata...
A fost distractiv.
N-am mai văzut un film de o veșnicie.
- Serios? - Da.
De când era mică.
Poftim?
Nu...
Sunt ocupată, n-am mult timp liber.
Ești ocupată?
Am un program foarte strict.
Fiecare zi e atent planificată.
Mă trezesc dimineața, iau micul dejun, învăț mate, latină, iau prânzul,
lecții de tenis, de dans, uneori amândouă,
franceză, pian, apoi cina.
După cină, îmi petrec timpul în familie.
După aceea, mai citesc câte ceva.
Pare a fi rețeta succesului.
Așa e.
Am depus cereri de admitere la multe facultăți...
La Radcliffe, la Sarah Lawrence... Astea ne interesează.
- Pe cine? - Poftim?
Ai spus: "Cele care ne interesează."
Pe mama și pe tata.
Decidem totul împreună.
Totul?
Nu chiar tot.
Dar lucrurile importante, da.
Și restul decizi singură?
- Nu fi nesimțit! - Îmi cer scuze.
Încercam să-mi dau seama cum te distrezi.
Ce vrei să spui?
Adică...
Nu știu, toate lucrurile astea le faci din obligație, nu?
Ce faci pentru că așa vrei tu?
Tocmai ți-am spus.
Nu știu.
Asta mă surprinde.
De ce?
Întotdeauna m-am gândit că ești...
Cum?
Doar...
- Liberă. - Ce?
Liberă.
Dar sunt liberă.
Nu pari a fi.
Dar sunt.
Vino încoace, vreau să-ți arăt ceva.
- Noah, ce faci? - Vino!
- O să te calce! - Mașinile astea nenumărate?
Eu și tata veneam aici,
ne întindeam pe jos și ne uitam cum se schimbă luminile semaforului.
Ne uitam cum trece de la verde, la roșu, apoi la galben.
Poți să încerci și tu, dacă vrei.
- Nu. - De ce?
Pentru că nu știu... Ridică-te!
Asta e problema ta, știai?
Nu faci ce vrei.
Bine.
Și dacă vine o mașină?
- Murim. - Poftim?
Liniștește-te! Ai încredere!
Trebuie să înveți să ai încredere.
Bine.
Pictez.
Ai întrebat ce fac pentru mine.
- Ce? - Îmi place să pictez.
Da?
De cele mai multe ori, îmi umblă tot felul de gânduri prin cap.
Dar, când am pensula în mână,
parcă lumea se liniștește.
Plecați din stradă!
Te simți bine?
De ce râzi?
A fost distractiv.
Vrei să dansezi cu mine?
Sigur.
Acum?
Aici?
N-ar trebui să dansăm în mijlocul străzii.
Cine a spus că dansăm în stradă?
Nici n-avem muzică.
Cântăm noi.
Habar n-ai să cânți.
Știu.
Dar îmi place melodia asta.
Noah și Allie prezintă foarte convingător un băiat și o fată
ce străbat un drum lung,
fără să se gândească la consecințe.
Se îndrăgostesc, nu?
- Da. - Bine.
Îmi plac poveștile astea. Continuă!
După acea seară,
Allie și Noah și-au petrecut tot timpul împreună.
În scurt timp, au devenit de nedespărțit.
- Noah, hai! - N-o să mă învingi cu vaporul ăla.
E foarte plăcut.
" Fragmente frumoase ce se scurg."
" Lista neglijentă"
" a nenumărate întâmplări,"
" pe care le strig."
" Sau beau pentru ele."
" Adevăratele poezii, ceea ce noi numim poezii,"
" sunt doar imagini. Poezia intimității nocturne."
" Și a bărbaților ce-mi seamănă."
" Poezia asta, ce se veștejește timidă și nevăzută,"
" pe care o port cu mine. Pe care o poartă toți bărbații."
Nu e rău, pentru Whitman.
Avem un oaspete.
Îmi cer scuze, n-am vrut să vă întrerup.
Nu-ți cere scuze, vino încoace!
Avem nevoie de altceva, să mai uităm de mirosul de cherestea.
Tată, ea e Allison Hamilton.
Allison, îmi pare bine.
Allie.
Îmi pare bine, dle Calhoun.
Dl Calho... Ți se pare că sunt bătrân?
Poți să-mi spui Frank.
- Intră și ia loc! - Bine.
Allie... Da, e drăguță, fiule.
- Da. - Mai drăguță decât ai dat de înțeles.
- Chiar așa? - Nu.
Să nu crezi ce spune.
- Ce ai? - Eu...
Ți-am adus ceva.
Dă să văd!
Tu l-ai făcut?
E foarte frumos. Uite!
Ce tablou frumos!
Știu unde putem să-l punem. Mulțumesc.
Ce poezie frumoasă!
Ce-a fost?
- El... - Whitman.
Când era copil, se bâlbâia tare de tot.
- Tată... - Așa era.
- Nu știam. - Doamne, eram gângav!
Gângav, bâlbâit, care-i diferența?
Nu înțelegeam nimic din ce spunea.
Așa că l-am pus să-mi citească poezii.
La început, n-a fost foarte plăcut,
dar apoi a scăpat de bâlbâială.
Treaba cu poezia e o idee bună.
Asta mi-am spus și eu.
Incredibil!
Eu îl prefer pe Tennyson, dar lui îi place Whitman...
Nu știu din ce motiv.
Vrei să iei micul dejun?
- Micul dejun? - Da.
- Tată, e ora 10:00. - Și ce importanță are asta?
Poți să mănânci clătite la orice oră.
- Vrei micul dejun? - Sigur.
Era o poveste de dragoste fără șanse.
El era de la țară. Ea era fată de oraș.
Ea avea lumea la picioare,
el era sărac lipit pământului.
Uită-te la noi!
Ce facem?
Crezi că în altă viată aș fi putut fi pasăre?
Ce vrei să spui?
Dacă m-aș reîncarna.
Nu știu.
Eu cred că da.
Spune că sunt pasăre.
Nu.
- Nu face asta! - Spune că sunt pasăre.
Termină!
- Nu ești. - Spune-o!
- Ești pasăre. - Da.
Acum spune că și tu ești pasăre.
Dacă tu ești pasăre, sunt și eu.
- Hai, draga mea! - Ce faci?
Nu!
Haide, când ajung la trei, bine?
E ușor. La trei. Ești gata?
- Bine. - Unu...
Doi...
- Trei! - Nu pot!
Intră în apă!
- Haide! Îmi pare rău. - Hai, fricoaso!
Intră în apă, iubito! Haide!
- Intră în apă. - Nu pot.
- Hai! - Treci în apă!
- Unu... - Hai, sari!
- Doi... - Trei.
Ține-le lipite! Nu!
- Stai la locul tău. - Aici!
Mișc-o!
- N-o mișca! - Nu înțeleg despre ce vorbești.
Nu se prea înțelegeau.
Rareori cădeau de acord. Se certau mai tot timpul.
- Nu mă lovi! - Nu mă împinge!
Se provocau mereu.
Dar în ciuda certurilor,
aveau un lucru important în comun.
Erau nebuni unul după celălalt.
Trebuie să plec.
- Nu. - Ba da.
Allie.
Tăticule! Ești...
Nu te-am văzut.
M-ai speriat.
Ești tare prietenoasă cu băiatul de acolo.
Da.
Adu-l acasă, duminică..
Vreau să-l cunosc pe tânăr.
Bine.
Noapte bună, tăticule!
Noapte bună!
Doamne...
Un gândac spune: "Tăticule, nu înțeleg."
" Teoretic, amândoi suntem milionari, dar în realitate"
" trăim cu o groază de târfe."
Episcopul Stevens mi l-a spus.
Olivier, ia carafa de băutură din fața soțului meu.
Cred că a băut prea mult.
- Nu înțeleg. - Fii atentă!
Cu ce te ocupi, Noah?
Lucrez la fabrica de cherestea, cu Fin.
Presez și primesc bușteni, îi curăț de scoarță.
Minunat!
Mulțumesc.
Nu te supăra că te întreb, dar cât câștigi în meseria asta?
Ce salariu am?
Cam 40 de cenți pe oră.
Nu e mare lucru, dar n-am nevoie de cine știe ce.
Și pe cei mai mulți îi pun deoparte.
Să mâncăm!
Da! Arată delicios.
Noah, tu și Allie ați petrecut ceva timp împreună.
Probabil că țineți mult unul la celălalt.
Devine o chestie serioasă, nu?
Da, doamnă.
Vara e pe sfârșite. Ce-o să faceți?
Charleston e la doar două ore distantă.
Dar Allie o să învețe la Sarah Lawrence.
Nu ți-a spus?
Nu, nu mi-a spus.
Abia am primit scrisoarea. Voiam să-ți spun.
E în regulă.
Sarah Lawrence e la New York.
Nu știam asta.
Anne, e o discuție prea serioasă pentru cină.
Lasă copiii să se distreze fără să le aduci Inchiziția pe cap.
Gata, nu mai deschid gura.
Mai știu un banc cu o călugăriță și un episcop.
- Termină! - N-am făcut nimic.
Dacă mai spui un banc, mă ridic de la masă.
O s-o fac.
Da.
Fata asta se implică prea mult pentru postura ei.
Nu, e doar o pasiune de-o vară.
E o problemă.
E Allie?
Vrei să mergem undeva?
Bine.
Așteaptă aici.
Allie!
Hai!
Bine, fă un pas.
Un pas. Nu...
Stai acolo.
Nu deschide ochii.
Gata.
Plantația Windsor.
A fost ridicată în 1772.
Se spune că Francis Marion
a cerut-o pe soția sa în căsătorie chiar pe treptele astea.
Ai grijă!
Fii atentă, sunt stricate. Uite!
Locul ăsta e imens.
Da, e un imens rahat.
Așa e.
Dar într-o zi, o să-l cumpăr și o să-l aranjez.
Îi trebuie doar o podea nouă.
Și pereți noi, și un acoperiș.
- Doar atât? - Și instalații sanitare și electrice.
- Și mobilă. - Da, și mobilă.
Dar e pe malul apei.
Și e un hambar mare acolo
pe care-l pot transforma în atelier.
Și eu?
N-am nimic de spus?
Vrei să ai ceva de spus?
Da.
Ce vrei?
Vreau o casă albă,
cu obloane albastre
și cu o cameră care dă spre râu, ca să pot să pictez.
- Altceva? - Da.
Vreau o verandă mare, care să înconjoare toată casa.
Putem să bem ceai
și să privim apusul.
- Bine. - Promiți?
Promit.
Bine.
- Unde te duci? - Aici.
Nu pot să cânt nici " Bețigașele", dacă faci asta.
Doamne!
Fă dragoste cu mine.
- Noah. - Da?
Știu că am spus că vreau să facem dragoste,
dar cred că va trebui...
Va trebui să-mi explici ce am de făcut.
- Bine. Te simți bine? - Da.
- Te-a durut? - Nu.
Îmi trec multe lucruri prin cap.
Am multe...
Nu contează.
La ce te gândești în clipa asta?
Chiar în clipa asta?
Știai că vom face asta când m-ai adus aici?
- Nu. - Nu?
- Nu. - Nu te-ai gândit la asta?
- Sigur că m-am gândit. - Da?
La ce te-ai gândit?
Vorbesc prea mult, nu?
Bine, o să tac.
Nu mai suflu o vorbă.
Bine.
- Te simți bine? - Da.
În regulă.
Nu înțeleg de ce ești atât de tăcut.
Nu te gândești la nimic?
Eu îmi pierd mințile,
dar pentru tine totul e în regulă.
N-ai nici o grijă?
Îmi pare rău.
Voiam să fie perfect.
Acum, nu mai pot să tac.
Te iubesc!
Știai asta?
Și eu te iubesc.
Da.
Nu ești obligată să faci asta, dacă nu vrei.
Nu, chiar vreau.
Noah!
Ce e? Fin, pleacă de aici!
Îmi pare rău, dar părinții lui Allie au înnebunit.
Au pus toți polițiștii din oraș să o caute.
- Ați trimis poliția după mine? - Da.
E două noaptea. Am trimis poliția.
Slavă Domnului că ești teafără! Unde ai fost?
Dle Hamilton, e numai vina mea.
Lasă-ne o clipă, te rog!
Vreau să discut cu fiica mea.
Singuri, domnișoară.
Mulțumesc pentru tot, locotenente.
Cu plăcere, John.
Du-te acasă, e târziu.
Domnule, nu e vina ei.
Am pierdut noțiunea timpului.
Stai jos.
Îmi pare rău, tăticule.
- E un violator? - Nu.
- Ce, mamă? - N-o să te mai vezi cu Noah.
Își face de cap cu băiatul ăla până la două noaptea
și asta trebuie să înceteze.
N-am pierdut 17 ani din viață
crescând o fată și oferindu-i totul
ca să renunțe la tot pentru o iubire de-o vară.
Tăticule, te rog!
O să se aleagă cu inima frântă sau o să rămână gravidă.
- Anne, te rog! - E băiat de treabă.
- E de treabă, dar e... - Cum e? Spune-mi!
E un gunoi. Nu-i de nasul tău.
Gunoi?
Nu mă atinge!
Ajunge! Nu vă mai vedeți. E ultimul meu cuvânt.
- Ba nu e. - Ba da.
- Ba nu e! - Allie!
Nu-mi spui tu pe cine să iubesc.
- Să iubești? - Da, tăticule, îl iubesc.
Îl iubesc.
Nu e bun pentru tine, scumpo.
Îl iubesc.
Ai doar 17 ani, nu știi nimic despre dragoste.
Dar tu știi?
Tu nu-l privești pe tata cum îl privesc eu pe Noah.
Nu vă atingeți, nu râdeți.
Nu vă jucați. Voi nu știți nimic despre dragoste.
Noah?
Pleci?
Doamne! Ce rău îmi pare!
Nici nu știu ce să spun. Mă simt umilită.
- E în regulă. - Ba nu.
- Ba da. - Ba nu e.
Nu.
- O să plec. - Nu vreau să faci asta.
Trebuie să mă gândesc la ceva.
La ce să te gândești?
Vino încoace și hai să vorbim.
Vorbește cu mine!
Despre ce? Vrei...
Tu pleci!
Pleci.
lar eu rămân aici.
Mă bucur că faci asta,
dar ai o grămadă de lucruri de făcut.
- Nu. - Ai un viitor minunat.
- Nu vorbi așa. - Ăsta e adevărul.
Eu n-o să am lucruri frumoase.
Nu...
N-o să reușesc în viață. Nu mi-a fost scris.
Nu trebuie să mă duc la școală.
- Ba da. - Pot să rămân aici.
Nu. Vezi? Exact despre asta vorbeam.
Atunci, poți veni cu mine.
- La New York? - Da.
Ce să fac eu la New York?
Să fii cu mine?
Da.
Nu știu.
Nu trebuie să hotărâm totul în seara asta.
Așteptăm să se termine vara și vedem ce se mai întâmplă.
Vrei să ne despărțim?
Vreau să vedem ce se întâmplă mai încolo.
Vrei să ne despărțim?
Nu cred că o să meargă.
Înțeleg...
Te rog, nu face asta.
Nu vorbești serios.
Dacă tot e s-o faci,
de ce să mai așteptăm până la sfârșitul verii?
De ce n-o facem acum?
Hai!
- Hai! - Ce faci?
Fă-o!
Fă-o acum.
Fă-o!
Termină!
Știi ce? O fac eu. S-a terminat.
E bine? S-a terminat.
- Vino încoace! - Nu mă atinge.
Te urăsc!
O să plec.
De ce nu pleci? Cară-te!
Pleacă! Du-te!
Nu, stai puțin! De fapt, nu ne despărțim, nu?
Hai!
E doar o ceartă,
dar mâine va fi ca și cum nu s-ar fi întâmplat nimic, nu?
- Pleacă? - A plecat.
Cred că era distrusă.
Era.
A încercat să facă ce se cuvenea.
Da.
Dar ar fi trebuit
să le spună părinților ei să se ducă naibii.
Să-i bage undeva.
Ai dreptate, probabil că asta trebuia să facă.
A doua zi, Allie s-a trezit
și a descoperit că lumea ei se schimbase cu totul.
Ce se petrece?
Mergem acasă.
Acum?
Trebuia să plecăm peste o săptămână.
Îmbracă-te și vino la micul dejun, draga mea.
Willow o să-ți strângă lucrurile.
Vă strâng lucrurile cu mare plăcere, dră Allie.
Nu vreau să-mi faci tu bagajul.
Nu vreau să te atingi de lucrurile mele. Nu merg.
- Ba da. - Ba nu.
- Ba da, Allie. - Ba nu.
Allie, o să vii indiferent dacă-ți place sau nu.
Chiar dacă Aaron trebuie să te ia în spinare
și să te ducă așa, tot vii.
Scuzați-mă!
- Să mergem! - Hai!
Trebuie să terminăm toată treaba până la prânz.
Hai, dă-i drumul!
Nu sta degeaba. Asta e.
Haide!
Fin!
Unde e Noah?
Face un transport.
- Ce se întâmplă? - Plec din oraș.
- Pleci? - Da.
- Când? - Acum, imediat. Azi.
Vreau să-i spui ceva lui Noah.
Spune-i că-l iubesc.
Și mai spune-i că-mi pare rău pentru tot.
Am stat toată noaptea cu el, Allie.
Nu l-am mai văzut așa deprimat.
S-a terminat. Nu îngreuna situația mai mult decât e.
Nu! Nu s-a terminat.
Fin, ne-am certat aseară.
Am spus lucruri pe care nu le gândeam, dar nu s-a terminat.
- S-a terminat. - Nu.
- Las-o baltă! - Vin.
Mamă, vin.
- El înțelege. - Dar...
E greu, dar înțelege.
Vara s-a terminat și trebuie să te duci acasă.
Dacă vrea să-ți vorbească, o să-ți scrie. Dacă nu...
Bine.
Poți să-i transmiți că-l iubesc?
- Poți să faci asta? - O să-i spun.
La revedere, Fin!
A plecat.
Iubirile de-o vară se sfârșesc din tot felul de motive.
Dar, până la urmă,
toate au un lucru în comun:
Sunt stele căzătoare
o lumină strălucitoare pe cer,
un fragment trecător de eternitate.
Și într-o clipă au dispărut.
Noah era disperat.
l-a scris lui Allie că-i pare rău, că a fost un prost
că s-a despărțit de ea.
l-a scris că o iubește și că vrea s-o vadă.
Că, dacă i-ar fi răspuns, ar fi venit la ea.
l-a scris câte o scrisoare pe zi, timp de un an,
365 de scrisori,
dar nici una n-a primit răspuns.
Fred! Nimic?
Îmi pare rău.
Bine, mulțumesc.
În sfârșit, după un an de tăcere,
s-a hotărât să uite totul și să înceapă o viață nouă.
Așa că i-a scris o scrisoare de adio,
iar el și Fin și-au făcut bagajul
și au pornit spre Atlanta.
Noah!
Ascultă!
Starea de război s-a instaurat
între Statele Unite și...
... Constituția SUA,
împotriva tuturor dușmanilor, din țară și din afara ei.
Noah și Fin s-au înrolat împreună.
După ce l-au vânat pe Rommel timp de doi ani,
prin deșertul Africii de Nord,
au fost trimiși la Armata a III-a, condusă de Patton, în Europa.
Hai!
Fin!
Mă contrazic singur?
Foarte bine, mă contrazic singur.
Allie era în anul trei de facultate
când s-a înrolat ca asistentă voluntară.
Pentru ea, răniții cu trupuri frânte
ce umpleau saloanele erau toți Noah.
Sau cineva care luptase alături de el în junglă
ori pe vreun drum înghețat.
O să te ridic.
Ești gata?
O să-ți trag piciorul încoace.
- Pune-l pe scaun. - Bine.
- Te simți bine? - Da.
Domnișoară, pot să vă întreb ceva?
Am remarcat că nu purtați verighetă.
Mă întrebam dacă ați vrea să ieșiți cu mine.
- Poftim? - Să avem o întâlnire.
Înainte să mă refuzați,
trebuie să vă spun că sunt un excelent dansator
și că intențiile mele nu sunt deloc onorabile.
Bine, Casanova, hai!
Să te facem bine,
și vorbim după aceea de întâlnire.
Uită-te la el!
E delicios!
Ce face aici?
Se uită la tine.
Domnișoară?
M-am făcut bine.
Cum rămâne cu întâlnirea aceea?
Allie a fost surprinsă de cât de repede
s-a îndrăgostit de Lon Hammond.
Era chipeș, inteligent,
amuzant, sofisticat și fermecător.
De asemenea, familia sa din sud
era extrem de bogată.
Ce se întâmplă?
- Unde te duci? - Unde se duc?
- La revedere, iubito! - Uite!
Allie, am căutat mult timp motive pentru care să nu ne căsătorim.
Bine, mă dau bătută, de ce nu ne-am căsători?
Tocmai asta e, n-am găsit nici unul.
Și atunci mi-am dat seama. Părinții tăi...
- Părinții mei? - Sigur că da.
Mama și tatăl tău. Mulțumesc pentru asta.
- Mama? - Problema e că ei mă iubesc.
Sunt exact genul de om pe care-l vor pentru tine.
Sunt bogat, provin din sud, am o slujbă bună.
Sunt un dansator extraordinar, sunt un tip deștept.
Arăt grozav.
- Îmi place să cred... - Atunci, care-i problema?
Dacă te măriți cu mine...
Fii atentă!
Dacă te măriți cu mine,
vei pierde lupta dusă o viață întreagă, cât timp i-ai sfidat.
Dumnezeule! Ce ne facem?
Nu știu.
Și voi!
Allie, cred... Cred că trebuie să te măriți cu mine.
- Ai nevoie să te măriți cu mine. - Da?
- Da. - De ce?
Pentru că așa, părinții tăi vor ști
cât de nefericită ești pentru că nu-i poți dezamăgi.
Cred că s-ar putea să fi scăpat din vedere un amănunt.
Care anume?
Trebuie să le ceri permisiunea.
Și cred că ai supraapreciat afecțiunea lor fată de tine.
Da? Mă îndoiesc.
De ce?
Pentru că am vorbit deja cu ei și au acceptat.
Poftim?
Încă ceva.
Te iubesc!
Vrei să te măriți cu mine?
Știu că glumesc cam mult, dar sunt nebun după tine.
Te căsătorești cu mine? Fă-mă cel mai fericit om din lume.
Da!
- Așteaptă! - Unde te duci?
Dumnezeule! Mamă!
Opriți formația!
Scuzați-mă! Aș vrea ca toți cei prezenți să știe
că eu și această tânără ne căsătorim.
A acceptat din tot sufletul, dar nu înțelegea
de ce exact când a spus da,
chipul lui Noah i-a venit în minte.
Noah, da!
Mă bucur să te văd. Lasă-mă să te privesc.
Ai vreo hemoragie? Nu?
- E totul în regulă? - Da.
Te iubesc!
Hai! Vreau să-ți arăt ceva.
- Haide! - Bine.
Ce se întâmplă?
Ce-i asta?
Uite!
Am vândut casa.
- Ai vândut-o? - Da.
Trebuie să plec până la sfârșitul lunii.
Cu ce-am luat pe ea și ce-ai câștigat în armată, o s-o poți cumpăra.
- Ce? - Casa visurilor tale.
- Plantația Windsor. - Tată...
Nu mă lua așa! Nici să nu te aud.
Deja am vorbit la bancă, o să-ți dea împrumutul.
- Nu te las să-ți vinzi casa. - Am și făcut-o.
E un lucru bun. Ar trebui s-o faci.
Stai puțin! Dacă vinzi casa, tu unde o să mai stai?
Cu tine, prostule. Unde crezi?
Trebuie să te ajute cineva s-o renovezi.
Noah s-a uitat la casă,
dar a văzut un singur lucru.
Pe Allie.
S-a hotărât pe loc să-și îndeplinească visul de-o viață.
Avea să reconstruiască vechea casă din temelii.
Când s-a dus la Charleston, pentru a primi aprobarea planurilor,
soarta a intervenit și i-a dat niște cărți tare bune.
Oprește autobuzul!
Îmi pare rău, nu pot opri decât la depou.
Nu, te rog, oprește acum! Te rog!
Nu înțelegi ce spun?
Nu coboară nimeni până nu ajungem la depou. Stai jos!
Doamne!
Ai grijă, amețitule!
Ce faci?
Câți ani are fata ta acum?
- Te rog... - E chiar acolo.
Bună!
Stai!
Haide!
După ce a văzut-o pe Allie,
ceva a cedat în sufletul lui Noah.
l-a intrat în cap ideea
că, dacă renovează casa
în care au petrecut acea noapte,
Allie ar fi găsit o metodă de a se întoarce la el.
Unii i-ar fi spus o operă a iubirii.
Alții i-ar fi spus altfel.
Dar, de fapt, Noah înnebunise un pic.
- Scuzați-mă! - Vreți...
E timpul să mâncați.
Masa va fi servită azi în Camera Soarelui.
Pepenele e bun. Am luat o gură din el.
S-au mai văzut vreodată?
Noah și Allie?
Doar nu vrei să stric sfârșitul poveștii
înainte să ajung la partea frumoasă, nu?
Unde rămăsesem?
Nu-mi va lipsi nimic.
Când tatăl lui Noah a murit, în noiembrie,
casa era tot ce mai avea.
M-a condus...
În timp, Noah a terminat casa.
Zâmbește! Asta e.
S-a uitat cu atenție la ce a realizat,
a zăcut mort de beat 10 zile,
s-a gândit serios să-i dea foc,
apoi a dat anunț că o vinde.
Sunt pregătit să-ți ofer atât.
Erau mai mulți posibili cumpărători,
dar întotdeauna găsea motive ca să nu le-o vândă.
Nu.
Ba erau ofertele prea mici,
ba, dacă dădeau cât cerea,
simțea că merită mai mult.
Sunt mulți bani, dar o iau.
50000 de dolari.
- E mai mult decât am cerut. - Exact.
Mult mai mult.
l-a spus omului care-i oferea cu 5000 de dolari mai mult
că nici un om întreg la minte n-ar face așa ceva
și că el nu vrea să primească un nebun în casa sa.
Își vărsa frustrările pe viață la lac, în fiecare dimineață.
lar seara, ca să mai uite de singurătate,
o avea pe Martha Shaw.
Martha era văduvă de război
și locuia în Quail Ridge, în orașul vecin.
Vrei să ieșim mâine?
Am de lucru.
Am putea să mergem până la râu, dacă vrei.
Săptămâna viitoare.
Am putea să mergem cu mașina pe undeva?
Nu.
Te întrebam și eu.
Ce vrei, Noah?
Cum adică, ce vreau?
De la mine.
Uneori, vorbești cu mine, dar nici nu mă vezi.
O femeie știe când un bărbat o privește în ochi
și vede pe altcineva.
Știi că vreau să-ți ofer tot ce-ți dorești.
Nu-i așa?
Dar nu pot,
pentru că nu mai sunt,
s-au frânt.
Bine?
Vălul e un pic prea mult?
Glumești? Arăți perfect!
Ești cea mai frumoasă mireasă.
- Arăți superb, draga mea. - Mulțumesc.
Stai să te vadă Lon în rochia asta. O să înnebunească.
N-o să-și mai poată lua ochii de la tine
și nici mâinile de pe tine.
Ce rea ești!
Ai văzut ziarul de dimineață?
În " Daily Journal" scrie că o să fie evenimentul monden al sezonului.
Al sezonului?
O să fie o sărbătoare cum nu s-a mai văzut în orașul ăsta.
Ea nu plănuiește, complotează, nu?
- Mamă, vine guvernatorul. - Bine face. Dă-mi să văd!
Doamne!
- Savannah, cum stăm? - Am ajuns la 82.
- Memphis, cum stăm? - Am ajuns la 89.
89, grozav!
- Domnule? - Da.
Aveți un vizitator.
Bună! Iubito, nu știam că vii.
Îmi cer scuze. Ar fi trebuit să te sun.
Ce tot spui? Tu nu trebuie să suni înainte.
- Ne puteți lăsa un minut? - Bine.
Da, domnule. Dră Allie...
Doamnă!
Ce e?
Nu mai pictez.
Înainte, pictam mereu.
Îmi plăcea foarte mult.
- Nu știam asta. - Da.
Atunci, pictează!
Așa o să fac.
- O să mă apuc. - Excelent!
E totul în regulă?
Trebuie să scap de toate.
Bine.
Vreau să rezolv niște treburi.
Vreau să-mi limpezesc mintea.
Ar trebui să fiu îngrijorat?
- Nu cred. - Ce m-am liniștit!
Te simți bine?
- Da. - Atunci, pleacă.
Nu te grăbi, fă tot ce trebuie.
E în regulă să ai emoții, bine?
E normal să te sperii înainte de nuntă.
Nu, nu m-am răzgândit.
Te iubesc!
O să mă întorc de la Seabrook peste două zile.
- Seabrook? - Da, Seabrook.
Bună!
Ți-am văzut fotografia în ziar,
cea cu tine și cu casa.
Am vrut să vin să văd dacă e totul în regulă.
Nu eram prin cartier.
Doar...
Te simți bine?
În regulă.
Sunt o femeie proastă, n-ar fi trebuit să vin.
Vrei să intri?
Bine.
E o poveste frumoasă.
Mă bucur că-ți place.
Cred că am mai auzit-o.
Da.
Poate de mai multe ori?
Vă caută doctorul.
- Pe mine? Acum? - Nu, pe dumnealui.
Dar n-a terminat de citit povestea.
O să mai citesc după ce vorbesc cu doctorul.
N-o să dureze prea mult.
- Bine. - Să nu pleci.
Vin imediat.
Cât aștepți, poate vrei să cânți la pian câteva minute.
Îți place să faci asta.
Da?
- Nu știu nici o melodie. - Știi să citești partituri.
Serios?
Cine sunteți?
Dr. Barnwell, unul dintre noii medici.
Nu ne-am cunoscut și m-am gândit să vă consult.
Văd aici
că ați avut două infarcturi în ultimele 18 luni.
Da, dar au fost minore. Unul a fost doar o angină.
- Au fost complicații? - Nu, mă simt bine.
Inspirați adânc!
Încă o dată.
Inspirați adânc.
Încă o dată.
Excelent! Mai luați medicamentele?
- De două ori pe zi. - Foarte bine.
Puteți să vă îmbrăcați.
Am înțeles că îi citiți drei Hamilton.
Da, o ajut să-și amintească.
Nu credeți că o să ajute?
Nu.
Își amintește, doctore.
Îi citesc și-și amintește.
Nu întotdeauna, dar își mai amintește.
Dementa senilă e ireversibilă.
E degenerativă.
De la un anumit moment, bolnavii nu-și mai revin.
Asta îmi spune toată lumea.
Nu vreau să vă faceți speranțe prea mari.
Mulțumesc, doctore, dar știți ce se spune?
Știința face ce poate, apoi intervine Dumnezeu.
Apoi intervine Dumnezeu.
Am uitat să-i dau pagina. Ați terminat cu mine?
Se pare că au dat pagina.
Nu, cântă din memorie.
Îl cheamă Lon Hammond Jr.
Hammond? Același de la Hammond Cotton?
De la Hammond Cotton.
Cred că părinții tăi îl adoră.
E un om bun, Noah. Ți-ar plăcea foarte mult.
Îl iubești?
Da. Îl iubesc foarte mult.
Asta e.
Te căsătorești cu Lon și noi putem fi prieteni, nu?
Da.
Ți-e foame?
Vrei să rămâi la cină?
Trebuie să te avertizez, că mă îmbăt repede.
Încă două pahare și va trebui să mă scoți pe brațe de aici.
Ia-o mai ușor, atunci. Nu vreau să profit de tine.
N-ai îndrăzni. Sunt femeie măritată.
Încă nu.
Ce?
De ce mă privești așa?
Sunt multe amintiri.
Camera asta.
Aici am...
Asta e camera?
- Sunt sătul. - Și eu.
" Cum mă adorm degetele tale"
" Respirația ta mă înconjoară precum roua."
" Pulsul tău îmi alină timpanele"
" Parcă m-am topit din cap până-n picioare."
" E delicios."
Chiar s-a întâmplat, nu?
Noi doi.
A trecut multă vreme, eram niște copii.
Dar ne-am iubit cu adevărat, nu-i așa?
Trebuie să plec.
Cu bine!
Crezi că te-ai putea întoarce mâine dimineață?
E un loc pe care vreau să ți-l arăt.
Te rog!
Bine.
Revenise în viata lui
ca o scânteie ce apare brusc,
dându-i foc inimii.
Noah n-a dormit toată noaptea,
gândindu-se la agonia ce știa că l-ar aștepta,
dacă ar pierde-o de două ori.
Aș vrea să pot ghici sfârșitul poveștii.
Au venit copiii.
Copiii?
Nu ai tăi, ai lui.
Vrei...
Mi-ar plăcea să-i cunosc.
Vino încoace!
- Bună, tăticule! - Scumpa mea, ce faci?
- Bună, tată! - Bună, Maggie!
Bună, eu sunt Allie.
- Eu sunt Mary Allen. - Mary Allen.
Îmi pare bine de cunoștință.
- Bună! - Bună, Maggie!
Maggie, ce mai faci?
Bună!
Bună, Davanee!
- Ce nume frumos! - Mulțumesc.
Ce drăguț! Mulțumesc.
- El cine e? - Edmond.
Bună, Edmond!
Eu mă duc sus,
să-mi fac somnul de după-amiază.
- Haide! - Așa...
- În regulă. - Mulțumesc.
O să mai citesc mai târziu.
Bine, mulțumesc.
Mă bucur că v-am cunoscut pe toți.
La revedere!
- Mi-a părut bine. - La revedere!
Pa!
- Arată mai bine azi. - Se simte bine.
Nu știu, ceva e schimbat azi.
Poate e ziua în care se pot întâmpla miracole.
Tăticule, hai acasă!
Mama nu ne recunoaște.
Nu te recunoaște nici pe tine. N-o să înțeleagă niciodată.
Ne e dor de tine.
E o nebunie, să stai aici.
O să te ajutăm toți. O vizităm cu rândul.
Femeia de acolo e iubita mea.
N-o părăsesc.
Acum, asta e casa mea.
Mama voastră e casa mea.
- Alo? - Bună!
Cine e?
Lon, cine ai fi crezut?
Nimeni, eu...
Sunt surprinsă. Cum m-ai găsit?
E un singur hotel în Seabrook.
Cum n-ai sunat, am început să-mi fac griji.
Unde ai fost? Te simți bine?
Mă simt ca un idiot, pentru că am sunat la hotel de o sută de ori.
N-am nimic.
Ai să-mi spui ceva?
- Nu. - Nu?
Nu.
Bine.
Lon, te iubesc!
Pot să te sun mâine?
Bine.
Noah?
Noah!
Bună!
Ar trebui să mergem, vine ploaia.
- Îți place? - E spectaculos.
E de vis.
- Vrei să le hrănești? - Da.
Ce caută aici?
Nu știu.
Trebuie să pornească spre Guatemala în curând.
Nu rămân aici?
Nu.
Se întorc de unde au venit.
Te-ai schimbat.
Cum adică?
Felul în care arăți... Totul.
Și tu arăți altfel, dar într-un sens pozitiv.
Dar ești neschimbat, totuși.
Da?
Da.
Și ai reușit.
- Ce? - Tot.
Casa...
Ai făcut ceva minunat.
Ți-am promis că o s-o fac.
Grozav!
Trebuie să plecăm.
Noah!
De ce nu mi-ai scris?
De ce?
Pentru mine, nu se terminase.
Te-am așteptat șapte ani.
Acum e prea târziu.
Ți-am scris 365 de scrisori.
Ți-am scris în fiecare zi, timp de un an.
- Mi-ai scris? - Da.
Tu...
Nu se terminase.
Încă nu s-a terminat.
Îți bați joc de mine!
Asta am pierdut atâta vreme?
S-o luăm de la capăt.
Noah.
Trezește-te!
- Bună! - Vrei să mă omori, femeie.
Trebuie să mă odihnesc.
Am nevoie de mâncare, ca să-mi recapăt forțele.
Ce vrei?
Clătite.
Bine.
Și șuncă.
- Bine. - Și niște pui.
Ea e iubirea ta, nu?
Pot s-o cunosc?
Aș vrea s-o cunosc.
Nu știu dacă e o idee prea bună, Martha.
Ea e Martha?
Bună, eu sunt Allie.
Am auzit multe despre tine.
Și eu despre tine.
Vrei să intri?
Sigur?
Da, Noah tocmai spunea cât de înfometat e.
Ai putea să pui ceainicul pe foc.
Intră.
Intră!
Mi-a părut bine de cunoștință, Martha.
- Și mie. - La revedere!
Ai grijă!
E senzațională. Chiar e.
Mă bucur că am venit, Noah.
Uitasem cum e.
Pentru prima oară de când l-am pierdut pe Richard,
simt că am ceva la care să sper.
Arătai așa de liniștită că n-am putut să te trezesc
Am plecat să iau ceva pentru micul dejun. Mă întorc repede.
P.S. Urmărește săgețile pentru o surpriză
Lon vine încoace.
Mi-e teamă că tatăl tău i-a spus totul despre Noah,
și cum Lon n-a primit nici o veste de la tine aseară,
s-a hotărât să vină încoace.
Perfect! Nemaipomenit!
Eu, tu, Noah și Lon, o familie mare și fericită.
Spune-mi despre scrisori, mamă.
- E adevărat? - Da.
Vedeai cum mă culc plângând
luni în șir,
dar n-ai spus nimic.
- Cum ai putut face așa ceva? - Îmi pare rău.
- Îți pare rău? - Da, îmi pare rău.
Din cauza ta, toată viata mea e distrusă!
Da, ți-am furat scrisorile.
Am greșit, dar nu mai face pe victima
și asumă-ți o parte din răspundere.
Ai venit aici. Știai ce faci.
Știai că asta se va întâmpla.
Deci sunt o ușuratică?
Ești incredibilă!
Incredibilă!
Pune niște haine pe tine!
Hai să ne plimbăm.
Să ne plimbăm? De ce aș vrea să merg undeva cu tine?
Pentru că s-ar putea să te cunosc mai bine decât crezi.
Și nu vreau să te trezești într-o dimineață
crezând că, dacă ai fi știut tot,
ai fi procedat altfel.
Ce căutăm aici, mamă?
Îl vezi pe bărbatul acela?
Acum nu pare, dar acum 25 de ani...
Dumnezeule! Arăta extraordinar.
Ne iubeam nebunește.
Evident, bunicul tău era furios,
așa că ne-am hotărât să fugim.
N-am ajuns în următorul oraș, că ne-a și prins poliția.
Dar asta era atunci.
Uneori, când trec prin zonă,
mă opresc aici și-l privesc,
încercând să-mi imaginez cum ar fi fost viata mea.
Vreau să știi că-l iubesc pe tatăl tău.
- Mamă, eu... - Nu, e important!
Trebuie să mă asculți. Îl iubesc.
E un om minunat.
E bun cu mine și nu îl merit.
Îl iubesc, Allie, chiar îl iubesc.
Știu.
Doamne!
E foarte jenant.
Sunt o femeie proastă.
Uită-te la mine! Bătrână și isterică.
E o nebunie.
Nici nu știu cine e omul ăsta.
Doamne!
Bine.
Allie!
Poftim!
Sper să iei cea mai bună decizie.
A fost o dimineață interesantă?
Da.
Lon e în oraș.
E aici?
Da, i-am văzut mașina pe drum,
e la hotel.
Văd că ai primit scrisorile mele.
În cele din urmă.
Ce-o să faci, Al?
Nu știu.
Tot în situația asta suntem?
Da?
Cum rămâne cu ultimele două zile? Au fost reale.
Știu asta. Și au fost minunate,
dar am fost iresponsabili.
Logodnicul meu mă așteaptă la hotel,
și o să sufere cumplit când o să afle.
Deci faci dragoste cu mine, apoi te întorci la soțul tău?
Ăsta era planul tău?
A fost un test și nu l-am trecut?
Nu, i-am promis ceva unui bărbat. Mi-a dat inelul, eu i-am dat cuvântul.
S-a cam ales praful de cuvântul tău.
Nu știu... O să aflu când o să vorbesc cu el.
Nu e vorba de promisiune,
și nu e vorba de ascultarea inimii,
e vorba de siguranță.
- Ce înseamnă asta? - Bani!
- Ce vrei... - E plin de bani.
- Te urăsc, îngâmfat ticălos! - Și eu te urăsc.
- Dacă pleci, te urăsc. - Ai...
Te urăsc dacă pleci.
Ai fost atent la tot ce s-a întâmplat?
Se pare că nu. Cred că am interpretat greșit toate semnele acelea.
Ești plictisită. Știi bine că e așa.
N-ai mai fi aici, dacă nu ți-ar lipsi ceva.
Nemernic arogant!
Stai cu mine?
Să stau cu tine? De ce?
- Deja ne certăm! - Asta facem mereu.
Ne certăm.
Tu-mi spui când sunt un nemernic arogant
și eu îți spun când ești o pacoste.
Și ești în 99% din cazuri.
Nu mi-e teamă să te jignesc.
După doar două secunde îți revii
și redevii o pacoste.
Și ce?
N-o să fie ușor. O să fie foarte greu.
Și o să ne chinuim în fiecare zi,
dar vreau să fac asta, pentru că te vreau pe tine.
Te vreau cu totul, pentru totdeauna, în fiecare zi.
Faci ceva pentru mine?
Te rog! Închipuiește-ți cum va fi viața ta.
Peste 30 de ani, peste 40 de ani. Cum o să arate?
Dacă îl vezi pe tipul ăla, du-te!
Te-am pierdut o dată, cred că pot s-o mai fac,
dacă aș ști că asta vrei.
Dar nu alege calea ușoară.
Care cale ușoară? Nu există așa ceva,
indiferent ce aș face, cineva are de suferit.
Nu te mai gândi la ce vrea toată lumea.
Nu te gândi la ce vreau eu sau la ce vrea el,
la ce vor părinții tăi. Tu ce vrei?
- Ce vrei? - Nu-i așa de simplu.
- Ce vrei? - Nu e...
Fir-ar să fie, ce vrei?
Trebuie să plec.
Draga mea Allie,
aseară n-am putut să dorm, pentru că știu că s-a terminat între noi.
Nu mai sunt amărât, pentru că știu că am avut ceva adevărat.
Și în viitorul îndepărtat
ne vedem în viețile noastre noi,
îți zâmbesc bucuros
și-mi amintesc cum am petrecut o vară sub copaci,
învățând unul de la altul și iubindu-ne tot mai mult.
Cea mai frumoasă iubire e cea care trezește sufletul
și ne face să ne dorim mai mult,
cea care ne pune inimile pe jar
și ne aduce liniște interioară.
Asta mi-ai oferit tu.
Asta speram să-ți pot oferi și eu pentru totdeauna.
Te iubesc! Rămas bun, Noah.
E frumos. E o poveste foarte frumoasă.
Așa e.
Nu știu de ce, dar mă întristează.
Știu că acum te simți rătăcită,
dar nu-ți face griji,
nimic nu se pierde cu adevărat.
" Corpul leneș, îmbătrânit și rece,"
" tăciunii rămași"
" de la focuri de demult"
" vor naște alte focuri."
Tu ai scris asta?
Nu, Walt Whitman.
Cred că l-am cunoscut.
Așa cred și eu.
Intrăm? M-a luat cu frig.
Bine.
Mulțumesc.
Cine a făcut asta?
Eu, cu ajutorul asistentelor.
N-am văzut nimic mai frumos.
Nici eu.
Ne așezăm?
- Suc de struguri? - Mi-ar plăcea.
Atâtea pastile! Cât de bolnav ești?
Boala a devenit un termen relativ pentru mine.
Acum o consider un proces general de epuizare.
În cinstea ta!
Ce s-a întâmplat?
În poveste,
pe care l-a ales?
Bine.
Din câte îmi dau eu seama, am trei opțiuni.
Unu, pot să-l împușc.
Doi, pot să-l bat măr.
Sau trei. Te părăsesc.
Nici una nu e bună.
Pentru că...
Nici una dintre ele nu mi te aduce pe tine.
În ciuda tuturor problemelor,
eu te iubesc.
Și eu te iubesc.
Am vorbit serios când ți-am dat inelul.
Și eu.
Și eu. Dar când...
Când sunt cu Noah, parcă sunt alt om,
iar când sunt cu tine mă simt cu totul diferit.
E ceva normal să nu-ți uiți prima iubire.
Te iubesc, Allie,
dar te vreau pentru mine.
Nu vreau să fiu nevoit să-mi conving logodnica
că trebuie să fie cu mine.
Nu trebuie s-o faci.
Deja știu că trebuie să fiu cu tine.
Și au trăit fericiți până la adânci bătrâneți.
Cine?
Da...
Bineînțeles.
Acum îmi amintesc.
Noi eram.
- Noi eram! - Draga mea!
Iubita mea!
Cât de mult te iubesc!
Scumpa mea.
Noah, Noah.
Te iubesc, îngeraș.
- Ce am pățit? - Nimic.
Ai fost plecată un pic.
- Cât timp mai avem? - Nu știu sigur.
Ultima dată, n-a durat mai mult de cinci minute.
Bine.
Am adus un vechi prieten.
- Ce fac copiii? - Bine.
Au fost pe aici azi.
Micul Noah și Davanee.
Ce mari se fac!
Doamne...
Ce repede trece timpul!
Zboară pe lângă noi.
Așa e.
Le spui că îi iubesc?
Sigur că da.
Și că-mi pare rău.
O să le spun, draga mea.
Mai ții minte povestea pe care mi-ai citit-o?
Da.
Crezi că aș putea fi ea în seara asta?
E în regulă?
Știi ce am putea face?
Am putea lua o mașină, să mergem să ne plimbăm.
Putem să plecăm de aici, să mergem undeva. Vrei?
Nu cred. Nu în seara asta, draga mea.
De ce nu?
Stai puțin!
De ce mi-ai spus " draga mea"? Nu te cunosc.
Ce se întâmplă? Ar trebui să te cunosc?
- Allie... Allie, iubito. - Nu!
Allie, te iubesc, nu mă lăsa!
Nu!
- Cine ești? - Noah, iar tu ești Allie.
Ce vrei? Ce cauți aici?
- Hai, iubito! - Nu te apropia de mine!
- Nu te apropia! - Allie.. Eu...
Ajutor!
- Ajutor! - Liniștește-te, Allie!
Nu tu!
Liniștește-te, Allie! E în regulă.
- Nu, dă-mi drumul! - E în regulă, calmează-te!
- Lasă-mă în pace! - Liniștește-te, Allie!
- Să mă ajute cineva! - Calmează-te.
- Ajutor! - Doctore!
Spune!
- Să mă ajute cineva! - Liniștește-te!
- Dați-i două unități. - Nu!
Calmează-te, Allie.
- Liniștește-te, Allie! - Unu, doi, trei.
- Allie, e în regulă. - Gata.
Să vedem!
Să aruncăm o privire. E bine.
- Respiră. - E teafără.
Calmează-te și respiră.
- Relaxează-te. - O să fie bine, Allie.
- Relaxează-te! - Allie?
E bine, iubito.
Bună dimineața, dle Calhoun!
Dle Calhoun?
Chemați-l pe dr. Von Pettit!
N-are puls, n-are nimic!
Spune-le că a făcut stop cardiac. Sună-mă pe mobil.
Bine.
Am discutat despre asta.
E în regulă. Hai, iubire!
Da, haide!
E bine. Hai!
Îl cunoști pe dl Holmes.
Încearcă.
Dle Calhoun.
Bine ați revenit!
- Cum vă simțiți? - Nemaipomenit de bine.
- Unde plecați? - Mă duceam la plimbare.
Nu pot să dorm.
Știți că n-aveți voie, e împotriva regulamentului.
Știu.
De fapt, nu vă duceați la plimbare, nu?
Vă duceați la dra Allie.
Abia am ieșit din spital
și mi-e dor de ea.
Dle Calhoun,
îmi pare rău, dar nu vă permit s-o vedeți în seara asta.
Trebuie să vă întoarceți în camera dv.
În ceea ce mă privește,
o să mă duc până jos
și o să-mi iau o cafea.
N-o să mă întorc să vă verific o vreme,
așa că să nu faceți vreo prostie.
Bună!
Noah.
Bună, iubito!
Îmi pare rău că n-am fost aici, să-ți citesc.
N-am știut ce să fac.
Mi-era teamă că nu te mai întorci.
Întotdeauna o să mă întorc.
Ce-o să se întâmple
când n-o să-mi mai amintesc nimic?
Ce-o să faci?
Voi fi aici.
N-o să te părăsesc niciodată.
Vreau să te întreb ceva.
Ce, draga mea?
Crezi
că iubirea noastră
poate crea miracole?
Da.
Asta mă aduce la tine de fiecare dată.
Crezi că iubirea noastră
ne-ar putea lua împreună?
Cred că iubirea noastră poate face tot ce vrem noi.
Te iubesc!
Și eu, Allie.
Noapte bună!
O să ne mai vedem.