Nije ovo priča o impresivnim poduhvatima,
već osvrt na dva života koja su jedno vreme tekla paralelno.
Sa zajedničkim težnjama i sličnim snovima.
Ernesto Gevara de La Serna, 1952.
Zbogom, momci, prijatelji života moga.
PLAN: proputovati 8.000 km za 4 meseca.
NAČIN: improvizacija.
CILJ: istražiti Latinsku Ameriku kakvu poznajemo samo iz knjiga.
DNEVNIK MOTOCIKLISTE
OPREMA: "moćna".
Norton 500 iz 1939, Iskrivljen i curi.
VOZAČ: Alberto Granado.
Bucmasti prijatelj, 29 godina, biohemičar
i samozvana naučna bitanga.
SAN VOZAČA: završiti put na njegov 30. rođendan.
SUVOZAČ: ovo bi trebalo da sam ja,
Ernesto Gevara de la Serna.
"El Fuser", 23 godine.
Ernesto odlazi? - Ne, ostaje.
Možeš li da nas povedeš sa sobom?
Tata, žao mi je ali koliko i da mi pričaš...
Molim te, imaš još 3 ispita za doktora.
To može da pričeka.
Student medicine, specijalista za lepru.
Amaterski igrač ragbija...
Ej, Fuser! Dobar si!
I povremeno astmatičar.
Dan polaska, 4. januar...
RUTA: od Buenos Airesa do Patagonije, pa do Čilea.
Zatim severno, do kičme Anda na 6.000 metara,
do Maču Pikčua.
Odatle do doma leproznih, San Pabla,
u peruanskoj Amazoniji.
KONAČNA DESTINACIJA: poluostrvo Gvahira u Venecueli,
na severnoj tački kontinenta.
Staćemo na poluostrvu Gvahiri, kraju ovog prelepog kontinenta,
usta puna vina, lepa muzika...
To pivo je dobro, a?
4. januara završavaš sa ispitima? - Da.
Ako želiš, mogu skrenuti do Miramara i da posetimo
tvoju "malu devojčicu". - "Malu devojčicu"...
Na nekoliko dana.
Pogledaj onog tipa tamo. - Šta?
Hoćeš li da tvoj život bude takav?
Ne bi to želeo, Fuser.
Ti hoćeš da tucaš u svim državama Južne Amerike?
Dečko, u svakom gradu, ako budem imao sreće.
To je ekstra sadržaj, zar ne?
ŠTA NAM JE BILO ZAJEDNIČKO: nemir, sanjalački duh
i neiscrpna ljubav za putovanjem.
BUENOS AIRES, ARGENTINA, 4. januar 1952. - 0 km.
Hajde, Ernesto, nemamo ceo dan.
Zar nije previše? - Nije. Norton 500, to je motorčina.
Vaš sin je na dobrim točkovima, ne brinite.
Očekuj i teške trenutke, sine.
I ja sam oduvek sanjao da uradim tako nešto,
i, moram ti priznati, da sam malo mlađi,
odmah bih skočio na motor sa tobom.
Ovo ću uraditi za obojicu.
10 godina planiramo ovo putovanje.
U međuvremenu... - Verujem ti.
A revolucija, kad će, ujače?
Ovde? Ovog veka.
Već odlaziš? - Da.
Pobrini se samo da uzimaš lek, ništa više, u redu?
I piši mi.
Najlepša pisma koja si ikada čitala, mama.
Ćao, ljubavi. - Videćeš. Ćao, volim te.
Ćao, sestrice, čuvaj se.
Ćao, čoveče.
Šalji mi razglednice.
Prestani ili ću početi da plačem, molim te.
Čuvajte se, u redu?
Kao što je Don Kihot imao Rozinanta, a Sen Martin svoju mazgu,
mi imamo La Poderosu.
Da, posrano ulje. - Da posrano ulje,
ali želim da kažem da baš u ovom trenutku mladi Fuser i ja
krećemo na put do najudaljenijih mesta ljudske duše,
gde ćemo upoznavati nove zemlje, slušati nove himne, jesti novo voće...
Granado, ti ćeš biti odgovoran. Ako se nešto desi Ernestu, pronaći ću te.
Mili, stavi maramu. - Ne brinite, vratiće se da postane doktor.
Bolje da bude tako. - Vreme je za polazak!
Životinjo!
Pripazite sa tim motorom!
Draga mama, Buenos Aires je iza nas.
Iza nas su i mizerni život,
fakultet, ispiti i disertacije od kojih ti se spava.
Pred nama leži Latinska Amerika.
Od sada ćemo verovati samo La Poderosi.
Voleo bih da možeš da nas vidiš.
Ličimo na avanturiste, pa svuda izazivamo divljenje i zavist.
Hajde, Mijal, zauzmi aerodinamični položaj.
Hajde, bebice, nemoj me izneveriti! Hajde!
Šta se dogodilo?
Drago mi je što smo napustili civilizaciju
i što smo bliži zemlji.
Čekaj, nešto izlazi...
Fuser, jesi li dobro?
Šta se dogodilo, psiću?
Jesi li dobro?
Šta je to, jebote? - Na šta ti liči, jebote?
Jebano pseto? - Jebote, kakav si ti vozač...
Koji kurac traži pseto na motoru?
To je za Čičinu i zove se Kamba.
Pokupi motor.
MIRAMAR, ARGENTINA, 13. januar 1952. - 601 km
Gde smo, jebote? U Švajcarskoj?
Dobro jutro.
Čičina? - Unutra je sa porodicom.
Motor vam pravi probleme?
Esteban, pričaj nam o vašem putu. - Bilo je fantastično, Don Horacio.
Imao sam prilike da slušam seminar na Kembridžu
i da ostanem nekoliko nedelja u Londonu. Fascinantan grad.
Kakva privilegija! - Da.
Esteban će uskoro postati doktor, zar ne? - Da.
Medicine? - Ne, prava.
Ah, prava.
Izvinite.
Ti si na redu, dođi.
Nikada nisam video svinju koja voli da igra.
Hajde! - Prestani.
Ovom rukom... pozadi. - Šta se smeješ?
Smejem se tebi.
Večeras?
Tata je rekao teta Roksani da me ne ispušta iz vida.
Moja majka je obećala Gospi iz doline
da će otići u manastir ako raskinemo.
A ne primećuju da što više ukopavaju dijamante,
gusari su sve odlučniji da ih ukradu?
Veruj mi, tom dijamantu ne smeta da bude ukraden.
Igraj.
Vidi.
Daj da vidim tvoje kupatilo.
Laku noć. - Laku noć, dame.
Teta Roksana, koja je moja soba?
Beži, Kambo.
Koliko reče da ćemo ostati? - Već znaš. - Dva dana.
A koliko smo već ovde?
Ako postaneš doktor, operisaćeš i žicama?
Šest dana, Fuser!
Videće nas neko.
Ako ostaneš, mogli biste da uradite mnogo toga,
ali samo ako ostaneš.
Ne sviđa mi se taj ton.
Šta bi hteo da kažem? Da ću te čekati?
Rekao sam ti da ću se vratiti.
Da, imam psa kao dokaz. - Ne sviđa ti se?
Šta hoćeš da čuješ? Da ću te zauvek čekati?
Da ću čekati mesecima i mesecima dok se ne vratiš?
Šta se događa?
Šta želiš?
Želela bih da ostaneš ovakav zauvek.
Želim da te gledam, jer dugo te neću videti.
Svakako da ću te čekati, ali nemoj da to traje večno.
A koliko je to "večno"? - To je klizavo tlo, frajeru.
Neću da te pipnem.
Udarila sam te? Boli li te?
Loš štos...
Dobro, ptičice, vreme je za polazak.
Gđice Fereira. Hvala na svemu.
Obično sam slušao bose noge kako šljapću brodom
i osećao lica zatamnjena glađu.
Moje srce se dvoumilo između nje i ulice.
Ne znam kako sam se oslobodio njenih očiju.
Pobegao sam iz njenog naručja.
Otišla je oblivena suzama i tugom,
iza kiše i stakla.
Lorka, a? - Ne.
Neruda. - Ne.
Ko? - Ne sećam se.
Doviđenja. - Ćao.
Čekaj, mlaznica je...
I? Sa Čičinom, ništa...
Čak ni otkako si joj dao vučjaka sa pedigreom?
Bar si video sisu. Jednu.
Video si joj sise.
Skalpel.
Američki dolari?
15. - Od Činčine? - Da.
Sviđa mi se, oduvek sam govorio da ti je devojka.
Bolje je sad da jedemo. - Ne. - Proteinsku hranu.
Ne, dala mi je pare za Ameriku.
Zamolila me da joj kupim neke pantalone.
Rekao sam joj da hoću.
Šta? - Zaboravi na ovaj novac, nije u našem budžetu.
Zajebani moron, iskušava me.
Opet razgovaraš sa motorom? - Slušaj,
šta ti je sa glavom? Ženska te drži za jaja.
Smiri se.
Dobro veče. - Ćao.
PIEDRA DE AKILA, ARGENTINA 29. januar 1952. - 1809 km
Kako osećaš motor? - Žice prave čuda, radi super.
Kopile jedno... Jebi ga.
U redu si?
Zbog krivine.
Kučkin sine...
Vidi cev, jebem ti!
Dodaj mi kočić, nemam ih više!
Čekaj, ne zajebavaj me.
Kud izabra ovo mesto, idiote?
Ne, ti si ga odabrao. - Drži tu stranu.
Ne... jebi ga! - Kučkin...
Odnese ga reka. - Uhvati ga!
Odnese ga.
Šta ako odemo tamo? - Treba da potražimo pomoć.
Od običnih ljudi.
Šta ćemo sređivati? Slomljeni far? - Ne,
Crveni oktobar. Imaš iskustvo, zar ne?
Dobro veče.
Šta hoćete? - Možda se to ne vidi po nama,
ali mi smo doktori iz Buenos Airesa i Kordobe...
Putujemo zemljom i radimo istraživanje
nadajući se da ćemo naći lek
za neke od najgorih bolesti 20. veka.
Epidemije koje, ne samo što nam iscrpljuju energiju,
već zbog kojih je i Argentina u nevolji.
Samo čitanjem medicinske literature možete primetiti,
kao i mi...
Koji kurac tražite, propalice?
Vidite, vetar nam je odneo šator, umiremo od gladi
i treba nam prenoćište.
Dobro, napolju je štala, možete spavati sa radnicima.
Mi smo doktori...
Tvoje lice mi se mnogo dopada, ali ne i tvoje.
U redu? - Da, u redu je. - Hvala.
Draga mama, još uvek putujemo, ali iskreno,
motor je svakim danom sve slabiji.
SEN MARTIN DE LOS ANDES, ARGENTINA 31. janura, 1952. - 2051 km
Oskudevamo u novcu, ali snalazimo se
da jedemo i spavamo besplatno,
zahvaljujući našem tajnom oružju, Albertovoj slatkorečivosti.
...epidemije koje ne samo što iscrpljuju nas,
već kompromituju i modernizaciju Argentine.
Znači, vi ste doktori. - Pa, ne. Albert je biohemičar,
a ja sam student medicine. - On je takoreći diplomirao.
Isto kao da smo doktori.
Onda biste mogli da mi pogledate ovaj otok na vratu. - Rado.
Gdine? - Fon Putkamer.
Da li boli?
Ovo je tumor. - Mislite da je tumor? - Da.
Misliš da je to? - Da. - Dozvolite mi.
Ne znam, ima masni sediment, možda je cista.
Ne, tumor je u zadnjem delu.
Maco, ova gospoda kažu da imam tumor. - Tumor?
Dobro jutro. Ja lično ne mislim da je tumor, već cista.
Ako nam dozvolite da boravimo ovde, mogli bismo to da lečimo.
Ne, vidite... Ne možemo to da lečimo.
Morate otići u Buenos Aires. Preporučiću vam specijalistu.
Ili bi trebalo da mu pomognemo? - Čime?
Travama, molitvama?
Razumem, ne možete mi pomoći. - Možemo.
Ako nam date gde da boravimo...
U okolini ima jezero puno riba i koliba.
Gdine, dijagnostika je vrlo...
Nemamo više o čemu da razgovaramo, doktori.
Idemo, Maco.
Sledeći put pokušaj da budeš od pomoći. - Svakako,
ali nikad po cenu zdravlja čoveka.
Recimo da stari stvarno ima tumor.
Kako si mogao to tek tako da mu kažeš?
To je istina, ako ne može da je podnese, neka ide dođavola.
Ne možeš tako sa pacijentima. - Tip ima ozbiljni problem,
što pre se pobrine za to, tim bolje.
To je odgovarajući tretman. Nisu te to učili na biohemiji?
Nemoj da mi pričaš o odgovarajućoj medicini.
Ti misliš da sve znaš, moronu.
Idem da tražim hranu.
Patke! Daj mi pištolj, skloni se!
Super, Mijal. Pogodio sam je!
Kako si mogao? - Ne mogu da verujem.
Nemamo drugog izbora nego da uđemo u vodu
i da pokupimo večeru, zar ne? Fuser, u vodu i pokupi hranu.
Lud si ako misliš da ću u vodu. Znaš li koliko je hladna?
Znam. Alergičan si na hladno, vodu, vruće i sve to,
ali ja sam stariji, mudriji i upucao sam patku. Moraš da ideš...
Pogodio si je iz dupeta, a i imam astmu.
Dobro, ako nećeš ti, ja ću.
Nisam rekao da neću. - Ili ne možeš ili nećeš.
Nisam rekao da neću. - Ili ne možeš, to je isto.
Ili mi daj Činčininih 15 $...
i ješćemo kao bogovi.
Ako uđem u vodu po patku, poješću je sam.
A, u vodu, u vodu, patko.
Smrznuće mi se jaja! - Bar neka korist od njih.
Dobro je, Fuser. Donesi tu patku sa krompirima.
Je li hladno? Ovde nije.
Patku.
Nije ti dobro? - Ne, super mi je.
ŽELEZNIČKA STANICA BARILOH, ARGENTINA posle tri dana - 2270 km
Polako...
Fuser...
Slušaj me. Daj mi 15 $, i da odemo u bolnicu kao ljudi.
Ako mi to ponoviš još jednom, povratiću po tebi.
Draga mama, šta je to što se gubi prelaskom preko granice?
Svaki mig kao da se deli na dva.
Melanholija za onim što ostavljamo iza nas
i, sa druge strane, entuzijazam zbog ulaska u novu zemlju.
JEZERO FRIJAS, ARGENTINA 15. februar 1952. - 2306 km
Gledaj, Mijal! Čile! - Čile! Živelo Čile!
Prvi put izlaziš iz zemlje? - Da, svakako.
Sad si skoro čovek, Če.
Kad ostarimo i kad se umorimo od putovanja,
trebalo bi da se vratimo i otvorimo kliniku na ovom jezeru.
Dobra ideja.
Da obezbedimo pažnju za svakoga, ako dođe neko.
Računaj na mene, brate.
Stvari idu na bolje, a? - Da.
Pada sneg! - Ne, to je mraz.
Pomozi mi. - Na 3...
Vozi, vozi...
Jebote, ala je hladno. - Baš neko leto, a?
Rekao si mi da idemo u Čile kao osvajači, a ne pešice kao gubitnici.
Ako ti se ne sviđa, jebi se, Ernesto.
A da bacimo ovo govno što nam pravi probleme?
I da produžimo pešice po celom kontinentu, genije?
Da, više bismo videli i upoznali više ljudi... a ti bi oslabio.
Pizda si, ali sa tih nekoliko $ to bi se odmah sredilo.
Opet isto. Zaboravi taj novac!
Super. Ako si toliko lud, produži do Venecuele
pešice i ostavi me ovde sa šefovim parama.
Tamo bi stigao duplo brže i prestani da se mešaš u tuđe poslove.
Jebi se, kopile.
"Ernesto, donesi mi jenkijevske pantalonice iz Majamija..."
Zar ne shvataš da ih nikada nećeš videti
ni obučene ni svučene? Drkadžijo!
Fuser...
Znaš li u čemu je tvoj problem?
U tvom zajebanom poštenju.
Odsad bi trebalo da lažeš i pomogneš nam.
Pričekaj malo.
Šta radiš?
Hvala.
Šta? Imate li "mate"? Hvala. - Ima šećera.
Izvinite, kako se zovete? - Tereza. - Ja sam Ernesto, drago mi je.
Bila bi lepa kao suvenir? - Suvenir?
Da je nosim u Argentinu?
Putujete? - Da, i onaj stari motor je naš.
Onaj veliki?
Šta je ovo? - Malton. - A ovo? - Ostrige.
Možda drugi put.
Novine Austral! Samo 3 pezosa!
Informišite se o Čileu i svetu za samo 3 pezosa.
Juče uveče, Temuko je bio počašćen dolaskom dvojice
specijalista za lepru među najpoznatijim u Latinskoj Americi,
dr Alberto Granados iz Kordobe... - Kako to "Granados"? - Tako piše.
Dr Alberto Granados iz Kordobe
i dr Ernesto Gevara de la Serna iz Buenos Airesa.
Pošli su na epsko putovanje iz svoje zemlje do najsevernija tačke Venecuele.
Harizmatični avanturisti naučnici, eksperti iz svojih oblasti,
lečili su 3.000 pacijenata na celom kontinentu.
Nadaju se da će završiti putovanje u rekordnom roku za 5 meseci,
tačno na vreme da proslave 30. rođendana mlađanog dr Granadosa.
Piše mlađanog? - Da, a tako su i meni rekli.
Misliš da će upaliti?
Zdravo, dobro veče.
Imamo probleme sa motorom.
Polomljen upravljač, kočnice skoro da i nema, a menjač, kao i obično...
A mene ubi kičma!
Da vidimo. Mogu srediti upravljač, kočnice i menjač.
Ali oko kičme ne mogu pomoći.
Nemamo para.
Šta? Nemate para?
Dobićemo nešto novca kad stignemo u Valparaiso, pa ćemo vam poslati...
Ne bih da budem nepristojan,
ali ako nemate para ne mogu vam pomoći, pa...
Izvinite što vas prekidam, ali ako nam pomognete,
doprinećete dobrim bilateralnim odnosima između naših zemlja.
Ako sam razumeo, hoćete da vam to uradim besplatno?
Nismo bili jasni, a ne možemo očekivati
da svi znaju ko je ko u medicini Latinske Amerike.
Izvolite, doktore. - Da, baš danas je izašao članak u novinama...
Dajte da vidim. - Svakako.
Vidi... - Tulio, pogledaj.
Slika nije baš jasna. - Da, nismo dobro slikani.
Vidi, to su oni.
Gospodo, biće mi velika čast da vam popravim motor,
čim završim partiju karata sa suprugom.
Svakako, nema problema. - To mi je glavni prioritet.
Znate li da večeras ima igranka?
Ako Bog da, sve ženske iz grada će biti tamo.
Kakva šteta. - Mogu li uzeti novine? - Hvala, vrlo ste ljubazni,
Uneću motor. - Molim vas, sredićemo vam ga.
Molim za ples?
Znaš, baš sam mislio na tebe.
A zašto?
Ostavila si jak utisak na mene kad sam te upoznao.
Hvala.
Hoćeš da igramo? - Ne.
Ne igram.
Moj muž je zaspao, mrtav pijan je.
Nemam partnera za ples.
Pa, ako me naučiš, može li?
Konačno si se setio da si muškarac?
Zaboravio si?
Odavno nisam igrao, ali prisećam se...
Ne mogu ovde da igram.
Hoćeš li produžiti da igraš?
Da li bi voleo da izađemo?
Da.
Hajde.
Šta je bilo? - Ne, bolje da ostanemo.
Pusti me!
Argentinac odlazi sa tvojom ženom.
Pusti me! - Izvini... - Mamicu ti argentinsku!
Nisi umoran? - Ne.
Hoćeš da se menjamo? - Neću!
Siguran si?
Krave!
Ne mogu da zakočim!
Ne rade kočnice!
Jebem ti mehaničara!
Jesi li dobro? - Super sam, šta bih mogao da ti kažem?
Serem ti se na mehaničara.
Je li ti to otac?
Da.
Ova krava će oslepeti.
Koliko da vidi govno.
LOS ANĐELES, ČILE 26. februar 1952. - 2940 km
Stani, stani...
Zdravo.
Kažu da su Čileanke najhrabrije na kontinentu.
To nije naučno dokazano, doktore.
Moramo da napravimo test na terenu.
Ne sviđaju ti se?
Evo ih.
Zdravo, cure. - Zdravo. - Izvinite, gužva je...
Može li da sednemo sa vama? - Naravno. - Hvala.
Kako ste? - Ernesto. - On je Alberto.
Gđice? - Hazmin. - Danijela.
Drago nam je.
Argentinci ste? - Kako znaš?
Ne znam, zbog akcenta, rekao si "Če", ne znam...
Primetio si to Če? Ja nisam. - Nisam ni ja.
Znate li koji je danas dan? - 26. februar.
Izgledaćemo kao lažovi, ali tačno je godinu dana otkad...
A šta to?
Otkako smo krenuli na put. - Baš fino.
Dođavola, godinu dana, a nemamo ni centa da proslavimo.
Hoćete li da vas pozovemo na flašu vina?
Vina? - Da.
Lučo, donesi flašu vina našim argentinskim posetiocima.
Dame, nemojte me shvatiti pogrešno, ali ja ne pijem vino.
Zar ne možeš bar malo, koliko da proslaviš? - Tačno...
U Argentini ima jedan stari običaj koji... - Nemoj, molim te.
Šta je bilo?
Mislim da zaslužuju odgovor. - Adekvatno je, da.
Hvala, Lučo.
Kod nas postoji običaj
da se vino ne pije na prazan stomak.
A pošto smo sada bez kinte, ne možemo da kupimo hranu
i moramo da odbijemo vašu velikodušnu ponudu.
Nemojte da ste takvi.
Lučo, donesi empanade.
Volite li čileanske empanade? - Nikad nisam probao.
4, 8? - Stvarno su gladni. 12.
Oduvek sam voleo taj broj.
Stvarno bih voleo da ostanem ovde.
Šteta što nemamo gde, ali možemo spavati na trgu.
Hej, moj otac voli Argentince. Mislim da će vam pomoći.
On je šef vatrogasaca i zna mnogo ljudi.
Čekajte, vi ste sestre?
Da, svakako. Nisi primetio? Vidi... - Nisu primetili.
Mehaničar se vraća tek sutra, ali motor možete ostaviti. - Hvala.
Momci, da vas upoznam sa dvojicom argentinskih
dobrovoljaca koji će biti ovde sa vama.
Dr Če Mršavi i dr Če Debeli.
Želite li da razgledate grad? - Da.
Ali... - Ne brinite, gdine.
Izvinite... - Da?
Ne bih da smetam, ali, stvarno ste doktori? - Da.
Ne. - Da. - Ne. Ja sam biohemičar.
Možete li da posetite jednu bolesnu ženu? - Da, ako kažete...
Moraće odmah, jer je stvarno bolesna. Odavno nije videla doktora.
Dobro, da uzmem stvari i idemo.
Lepo je što se držiš Hipokratove zakletve.
Izvinite.
Pogledajte me u oči.
Malo ću dodirnuti vaš vrat.
Je li jela?
Ne znam.
Ostaviću vam ove pilule.
Uzimajte jednu sa svakim obrokom.
I jednu pre spavanja.
Od ovog će vam biti bolje.
Draga mama, znao sam da neću moći pomoći jadnoj ženi.
Do pre mesec dana je postavljala stolove, dahćući kao i ja,
trudeći se da živi sa dostojanstvom.
U tim umirućim očima bilo je poniznog zahteva za izvinjenje
i očajne utešne molbe koja se gubila u praznini.
Kao što će se i njeno telo uskoro izgubiti
u veličini misterije koja nas okružuje.
Još uvek me nisi pitao kako je prošao
terenski test sa čileanskim sestrama.
Da znaš da se plašim da možeš postati
novi seksualni ambasador Argentine.
Vi ste li dve lenčuge koje putuju onim sranjem?
Zove se La Poderosa.
Zvalo se. Sada ga možemo zvati mrtvac, invalid...
Zar? Zašto? - Kako zašto? Jer ja sam mehaničar, šta drugo?
Ako je prodate na kilo, možete nešto zaraditi,
ali to sranje je stiglo ovde mrtvo, stvarno...
Nedostajaćeš mi.
Ja ću uzeti ovo. Idemo.
Šta ćemo sada? Da produžimo?
Da, samo jednom se puni 30 godina u životu.
Stvarno si nešto posebno, Ernesto Gevara da la Serna.
Ako razmenimo dolare... - Ne, i ne pomišljaj na to.
Stigli smo u Valparaiso.
"Volim Valparaiso. Kako si okružena i koliko zračiš, nevesto okeana."
"Čak i daleko od tvoje gluve svetlosti..."
Lorka. - Nije. - Nije, Neruda.
VALPARAISO, ČILE 7. mart 1952. - 3573 km
Hvala.
Od Činčine. - Činčina i novac?
Da ga otvorim? - Da, otvori.
Ostaviću vas nasamo, ptičice.
Koliko te volim, Selija de la Serna!
Šta se događa?
Fuser...
Če, spreman si? - Ja? - Da, ti.
Svakako. - Idemo. - Odmah, gdine.
PUSTINJA ATAKAMA, ČILE 11. mart 1952. - 4960 km
Znaš, moj plan je bio bolji.
Jebeno si gord, bar mi odgovori.
Hoćeš da se vratiš?
Hajde... Ja ću stići do rudnika i reći ću ti kako izgleda.
Kažeš da ja ne mogu da stignem do rudnika?
Ako možeš ti, dr Astma, mogu i ja.
Moronu! - Oh, hoćeš da pobediš?
Stani! Jebiga!
Dobro veče, kako ste? - Kako se zovete?
Ernesto. - Drago mi je.
Da, to je to, mi smo odatle.
Nismo imali mnogo, samo suvu i tešku zemlju.
Pripadala je njegovim precima.
Bila je naša, dok nije došao gazda i izbacio nas.
I oni to zovu "napredak". - Morali smo da ostavimo sina
kod naših i pođemo da tražimo posao.
Pokušavamo da pobegnemo policiji koja hoće da nas uhvati.
Zašto?
Jer smo komunisti.
Idemo u rudnik. Ako imamo sreće, naći ću posao.
Toliko su opasni što ih nije briga kojoj partiji pripadaš.
I vi tražite posao?
Ne, ne tražimo.
Ne? A zašto putujete?
Tek tako.
Budite blagosloveni na vašim putovanjima.
Uzmi ovo. - Hvala.
Malo "matea". - Hvala.
Te oči su imale mračni i tragični izraz.
Govorile su nam o nekim prijateljima
koji su nestali pod misterioznim okolnostima
i koji su, nekako, završili negde na dnu okeana.
To je bila jedna od najhladnijih noći u mom životu,
ali, upoznajući ih, osetio sam se bližim ljudskom rodu.
Bilo mi je jako, jako čudno.
Ti, i ti.
Ti, sledeći.
Mrdajte, momci, hajde.
RUDNIK KUKVIKAMATA, ČILE 15. mart 1952. - 5122 km
Mrdnite, momci!
Ulazite u kamion. Ostali, kući. Napolje.
Šta je sa vama dvojicom?
Ništa, samo gledamo. - Šta gledate,
ovo nije turistička atrakcija. Napolje.
Zar ne vidite da su žedni? Dajte im malo vode, dođavola.
Zvaću obezbeđenje da vas uhapsi. - Da? A zašto?
Ušli ste na tuđ posed.
Ovo je vlasništvo rudarske kompanije Anakonda.
Idemo!
Kučkin sine!
Kad smo napustili rudnik, osetili smo kako se menja stvarnost...
Ili smo se menjali mi.
Idući dublje u planinu, nalazili smo sve više stanovnika
koji nisu imali krov nad glavom
tamo gde je nekada bila njihova sopstvena zemlja.
Konačno, ušli smo u Peru zahvaljujući Feliksu,
poluslepom vozaču kamiona.
Skoro sam zaboravio, danas je Albertov 30. rođendan,
ali ne u Venecueli, kao što je predvideo.
Bili smo tako umorni, majko, da nismo mogli ni da ga proslavimo.
Fuser!
Ovo je ljudski nemoguće.
Konačno, stigli smo u srce Amerike.
Kusko.
KUSKO, PERU 2. april 1952. - 6932 km
Posle ulaska u grad, upoznali smo Nestora,
vrlo mudrog čoveka koji je postao naš zvanični vodič.
Pitao sam se koji od ovih zidova je od Inka?
Mora da je ovaj ovde, a onaj tamo je španski.
U šali zidove Inka zovemo zidovima moćnih,
a španske zidovima nesposobnih.
Kusko je bio glavni grad Inka, ali kad su došli Španci,
sve su uništili i proglasili su Limu glavnim gradom.
Limu? - Da.
Ovo je trg? - Da.
Kaže da nikada nije išla u školu
jer je uvek bila sa stokom.
Zato ne zna kastiljanski, samo kečuanski.
Mislim da je ranije bilo dovoljno para za sve,
ali sada ih ima malo, a i nema posla.
To nas sve više pogađa.
Kad sam bila mala, bavila sam se rukotvorinama,
i tako sada uspevam malo da zaradim.
Obema rukama.
Obema rukama, Nestore.
Dobro veče.
Dok sam radio, došao je vlasnik i oterao me sa zemlje.
Jednom kad sam počeo da proizvodim sve proizvode,
izbacio me je. - Kako to? Zvao je policiju?
Da, doveo je policajce. On je moćan čovek, ima puno para.
Hteo je da napustim zemlju. - Da, kad je počela da rađa.
Da, rađala je pšenicu, krompire, pasulj...
A ja sam mislio da zadržim deo toga.
Ali nisam želeo da zaostanem, morao sam da produžim dalje,
da radim, da tražim novac da bih školovao decu.
Koliko dece imate? - Petoro.
Jeste li se udružili sa drugim seljacima iz okruga?
Da, organizovani smo u zajednici,
pomažemo jedni druge.
Zajedno se pomažemo.
MAČU PIKČU, PERU 5. april, 1952. 7014 km
Da vidimo kako se ponašaš. To je to.
Za potomstvo.
Inke su imale veliko znanje iz astronomije,
medicine, matematike, između ostalog.
Ali španski osvajači su imali barut.
Kakva bi danas bila Amerika da su stvari bile drugačije?
Fuser, vidi šta ja mislim.
Treba da se oženim potomkom Inka i osnujem domorodačku partiju.
Ohrabrili bismo svakoga da glasa,
reaktivirali Tupak Amarovu, indoameričku revoluciju.
Šta ti misliš?
Revolucija bez pucanja? Ti si lud.
Kako je moguće da osećam nostalgiju za svetom koji nisam poznavao?
Kako objašnjavaš da je civilizacija sposobna da izgradi ovako nešto,
zbrisana da bi se izgradilo ovo?
LIMA, PERU 12. maj 1952. - 8198 km
Znam da ovo nije to. - Nije?
Merkaderes 52, hajde da pitamo.
Ulica Merkaderes? - Dva bloka dalje,
onda skrenite desno i još 6-7 blokova.
Mora da je ovo. - I ono.
Da li je ovo Merkaderes? - Da. - I ono? - Da.
Broji odozdo... To je 2, 4... Šta?
Vidi.
Kako vam mogu pomoći?
Ovo je od Marijategi, ali bi trebalo da pročitate i Cezara Valehu.
Nešto najbolje u Limi, majko, bio je dr Igo Peše,
šef programa za tretman leproznih u Peruu.
Alberto je stupio u vezu sa njim pre putovanja.
Nahranio nas je, dao nam odeću, novac i nekoliko dobrih ideja.
Marijategi govori o revolucionarnom potencijalu
domorodaca i seljaka Latinske Amerike.
Kaže da je glavni problem zemlja i da revolucija neće biti kopija,
već herojska kreacija naših ljudi.
SEDAM ESEJA INTERPRETACIJE PERUANSKE STVARNOSTI
"Premalo nas je da bismo bili podeljeni", reče.
Sve nas ujedinjuje, ništa nas ne deli.
Ovde je glavna grupa pacijenata.
Peše nam je dozvolio da ostanemo u bolnici,
gde su lečili pacijente u prvom stadijumu bolesti.
One sa ozbiljnijim stanjem slali su
u centar za leprozu u San Pablu u Amazoniji.
Zoraida, ovo su Alberto i Ernesto. - Kako ste?
Mislim da se dovoljno poznajemo da bih vam nešto rekao.
Gledajući vas u oči, Ernesto, Alberto,
vidim veliki idealizam,
ali i veliku sumnju.
Zato mi je drago što ćete ići u San Pablo.
Tamo ćete naći nešto važno.
Važno za vas.
Hvala vam mnogo.
Izvinite, pokazaću vam nešto, može?
Još jedno iznenađenje? Koliko iznenađenja...
Šta će doneti? - Knjigu.
Knjigu, a? - Pojedi sve, Tito.
Ovo je velika ljubav mog života...
Posle nje, svakako.
Moj roman, "Mir tišine".
Biće mi čast ako je pročitate.
Svakako... - Nama će biti čast.
Posle ćete mi reći šta mislite.
Da, svakako. Mogu li da je otvorim? - Da.
Ko se usuđuje prvi da je pročita?
Obojica. - Ipak on čita brže od mene.
Ovo je brod La Cenepa.
Za 5 dana bićete u San Pablu.
Učitelju, mnogo vam hvala na ljubaznosti,
za karte, za odeću, za sve. Bila mi je čast.
Ne brini se za ništa.
Hvala, doktore, hvala vam mnogo.
Ne mislite da ste nešto zaboravili?
Ništa niste rekli za moj roman.
Roman, Fuser... - Pročitali ste ga? - Svakako.
I? - Šta da kažem?
Iskreno, niko ne može da ispriča priču kao vi.
Uloženo je dosta truda.
A šta ti misliš? - On je fasciniran!
Ako je tako, to bih hteo da čujem od njega.
Mislim da je vaša knjiga malo izglancana.
Mislim da ima puno zajedničkih mesta.
Pa, to nije tako loše. - Nije...
U osnovi, slabo je napisana i zato je teška za čitanje.
To je dobar pokušaj, ali mislim da treba
da se fokusirate na ono što najbolje znate.
Žao mi je, pitali ste me za mišljenje.
Niko dosad me nije iskritikovao, osim tebe.
Neću vas više zadržavati, idite. - Hvala.
Doviđenja i... večno vam hvala i oprostite mi.
Čuvajte se!
Jeste li videli torbu, što je bila tamo? - Ne.
Mala braon torba. - Reći ću vam ako je vidim.
Šta mu je?
Tražite pomoć!
Dodaj mi jastuk!
Smiri se, Fuser.
Smiri se, daću ti adrenalin.
Fuser, polako...
Polako...
Gospođice...
Došao sam da vam se lično zahvalim za pomoć mom prijatelju.
Hvala. - Bez brige, stvarno je bolestan.
Da. - Jako me je uplašio.
I mene. Hvala vam mnogo, gđice.
Znate, maločas sam videla "bufea". - Bufea?
Rečnog delfina, mi ga zovemo "bufeo".
Jeste li ga nekad videli? - Ne, nikad. Čuo sam za njega, ali ga nisam video.
Reći ću vam jednu tajnu. - Meni?
Genitalije bufea izgledaju kao kod žene
i domorodci ih koriste da se olakšaju.
Ali postoji problem. Kad svrše, moraju da ubiju životinju
jer su joj kontrakcije toliko jake da ne mogu da ga izvade.
Bez uvrede, mogu li nešto da vas pitam?
Da. - Šta vas dovodi u ove negostoljubive vode?
Radim na brodu, idem od Pukalpe do Leticije.
Ja sam iz Pukalpe, znate? - Pukalpenka? - Pukalpink.
Čuli ste za njega? - Prepun je lepih žena,
ali vi ste najbolja. - Hvala. - Nema na čemu.
Kako plaćaš kartu? - Dajem kapetanu deo zarade.
Ali... kako zarađujete novac? Gđice...
Recimo, ako odemo u tvoju sobu, pokazaću ti.
Zovem se Luz, za slučaj da želiš da znaš sa kim imaš posla.
Lucesita, za jednu noć sa tobom dao bih gomilu zlata veliku kao Akonkagva.
Ali, dušo, nemam ni novčića.
Pa, onda, prijatelju, izvini.
Moram da zaradim za život. - Zar ćeš me tek tako ostaviti?
Trebaju mi onih 15 $.
Zove se Luz i ispričala mi je priču za ribu koju tucaju
domorodci i dala mi je mali poljubac.
Već sam ih potrošio.
Daj, ne zajebavaj me. Zajedno smo prošli pustinju
skoro smo umrli od gladi i hladnoće, nesreće...
Moje potrebe su važnije od pantalona za Činčinu. - Nemam ih više.
Dao sam ih rudarskom paru.
Udvaraj joj se.
Jebi se, Fuser.
Kuća dobija.
Gdin Lojd se povlači. - Dobro veče.
Stavite uloge.
8 sola. - 10.
1 sol. - Šta?
Ovo je za muškarce, a ne za školarce.
Nisam znao da u Peruu muda merite parama.
Dobro, da igramo. Karte, gospodo.
Karte? - Jednu. - Gdine? - Nijednu.
Mladiću? - Jednu.
Ostajem.
Kartu. - Svakako.
Gospodo, kuća plaća.
Gospodine? 17. Žao mi je. Gdine Hvala.
Mladiću? - Plati. 21.
Sa koliko si išao? - Sa 1. solom.
Prvi.
Gospodo, vaši ulozi. - 2 sola.
Da vidim vaše uloge. Vaš ulog, gdine? - 30 sola.
Gospodo, ponovo! Blek-džek!
Koliko vam dugujem? - 30.
30 isplaćeno. - Hvala, da, gdine.
Povući ću se, mislim da je jasno ko ima veća muda za ovim stolom.
Izvinite, gospodo.
Kučkin sine. Sad kad smo milioneri, bolje ćemo jesti.
Tačnije, gledaj kako ću se sad naždrati.
Kakva noć, bili smo vrlo srećni. - Kako si?
Ernesto. Luz. - Zdravo, vama na usluzi.
Svetlo što mi pomračuje snove.
Drži se sad zbog onoga što te čeka.
Ah, Neruda? - Ne, Granado.
SAN PABLO, PERU 8. jun 1952. 10223 km
Vi ste Brešani? - Kako ste, momci? Kako ste putovali?
Bilo je dugo, ali dobro. - Malo duže.
Alberto? Ernesto? - Ne, obrnuto.
Drago mi je, Brešani. - Drago mi je.
Dr Peši je oduševljeno govorio o vama. Zato, dobrodošli u San Pablo.
Usput, imam i pismo dr Pešija za vas.
Hoćete li ga odmah? - Ne, biće vremena.
Sad, kad ste ovde, mogu nešto da vam pokažem.
Amazon deli koloniju na pola.
U južnom delu držimo pacijente.
Ovde, u severnom delu živi personal, doktori i sestre.
I nekoliko časnih sestara koje su vrlo efikasne.
Ovo je vaša soba.
Kreveti su malo tvrdi, ali to je dobro za kičmu.
Odavde možete videti bolnicu. Tamo. A ono je laboratorija.
Doktore, da vam predstavim naše argentinske dobrovoljce.
Dr Souza Lima, gdin Alberto Granado, gdin Ernesto Gevara.
Alberto, koliko sam shvatio imate iskustva iz baciloskopije?
Tako je. - Mogao bi nam pomoći u laboratoriji.
Možete li ga povesti sa sobom?
Ernesto, ti ćeš mi pomoći u bolnici.
Ovde imamo ozbiljnije slučajeve. Prenosimo ih iz južne oblasti.
Georgina. - Zdravo, doktore.
Ovde radite i operacije? - Da, tamo imamo salu.
Ovo je Silvija, ćerka jednog pacijenata i jako dobra sestra.
Kako mu je? - Bolje, doktore.
Onda, neka produži sa istim tretmanom.
Koliko pacijenta živi u južnoj oblasti?
Skoro 600. - Svi su Peruanci?
Ne, ali većina njih jeste. Ima ih iz Kolumbije,
Venecuele i drugih zemalja Južne Amerike.
Preporučujem vam da koristite rukavice.
Tačno je da lepra pod tretmanom nije zarazna,
ali monahinje su vrlo stroge u vezi sa tim.
Ako nije zarazno, onda je ovo čista simbolika.
Da, ali ovo ti kažem da ne bi tamo stekao smrtne neprijatelje.
Onda, oprostite, ali mi ih nećemo koristiti. - Da, hvala vam.
Nemojte reći da vas nisam upozorio.
Izvadite kutije. Dođite ovamo.
Dobro veče.
Dobro veče. Dobrodošli u San Pablo. - Hvala.
Vrlo ste ljubazni. - Papa Karlito, na usluzi.
Nemezio Rejna. - Ernesto Gevara.
Ja sam Alberto Granado, drago mi je.
Doktore, nisi im objasnio pravila?
Drago mi je.
Don Nemezio, drago mi je.
Pap Karlito je glava zajednice. Ovo su argentinski doktori.
Bilo nam je drago, ćao.
Pravi džentlmeni.
Doktore, gospoda su tek stigla,
a misle da se mogu ponašati kako hoće.
Majko San Alberto, gospoda imaju veliko medicinsko iskustvo
iz Kordobe i Buenos Airesa.
To im ne daje za pravo da se tako ponašaju i krše pravila.
A da ostavimo to za kasnije? Hvala vam na razumevanju.
To je igumanija.
Ovo je sala za ručavanje.
Monahinje spremaju ručak nedeljom,
ali samo za one koji dolaze na misu.
Tužno je što je većina njih ovde jer su ih odbacile porodice
ili su ih izbacili sa posla.
Zato ovde pokušavaju da se prilagode novom životu,
grade sebi kuće, seju žitarice, brinu se o životinjama...
Doktore, dobro jutro. - Kako je Silvija?
Ne želi da ode na operaciju. - Hvala, doktore, idem da je vidim.
Silvija je pomalo buntovna pacijentkinja
a ako ne ode da operiše ruku, može je izgubiti.
Zdravo, Silvija.
Jako je mlada.
Mogu li da uđem da razgovaram sa njom?
Da.
Mogu li da sednem?
Da li te boli ruka?
Šta je s tobom?
Rodio sam se sa lošim plućima.
Kakva šteta.
Nije toliko loše. Zahvaljujući tome, izbegao sam vojsku.
Nisam morao da glancam ničije čizme.
Zato si postao doktor? Jer si bolestan?
Moguće je. Prva reč koju sam naučio bila je "injekcija".
Želim nekako da budem od koristi.
Gubiš vreme. - Zašto?
Ovaj život je pakao.
Da, stvarno je zajeban, ali moramo da se borimo
za svaki dah i da kažemo smrti da odjebe.
Brešani će mi napisati preporuku za internistu
za bolnicu u Kabo Blanku u Karakasu. Šta misliš?
Fino.
Fino? Šta se događa, Fuser?
Jesi li video reku? - Da.
Drži po strani bolesne od zdravih.
Da.
To je to, samo brzo...
Jesi li dobro?
Skalpel.
U redu je, pogledaj me.
To je to. Živac izlazi.
Debeo je.
Imam dve sestre i dva brata. Selija, Ana Marija,
Roberto i Huan Martin.
I oni mi najviše nedostaju. I moja majka.
Ovakve stvari morate da nam kažete na vreme.
Igrali ste skoro fudbal? - Ne baš.
Sledeći put, obujte patike i pozovite me.
Rado.
Severni tim! Pazi onog tamo!
Napred, napred! Bežite odatle.
Šta se desilo? Zavukli su ti gol, debeli!
Beži bre!
Izvinite...
Sestro, zašto nama ne date hranu?
Pravila Majke San Alberto su jasna,
služimo samo one koji idu na svetu misu.
Šta je bilo? - Ne daju nam hranu jer nismo išli na misu.
Ko to kaže? - San Alberto.
Majko. - Da?
Hoćemo da jedemo. - Zaslužujemo da jedemo kao i svi drugi.
Da, ali niste bili na misi. - Nismo.
Kako onda očekujete da nahranite telo ako niste prvo nahranili dušu?
Lišavati nekoga hrane nije hrišćanski. - Da, sumnjam da bi Isus to radio.
U ovoj kući imamo pravila koja se moraju poštovati.
Nisam pročitao nikakav pravilnik.
Ni ja, ali kad bih ga našao, mislim da bih ga pojeo.
Tvoj ručak.
Ukrala si ga?
Da. - Hvala.
Ukrali ste od San Alberte? - Da.
Hvala.
Je li duboko? - Da.
Hoćeš malo "matea"? - Ne, hvala.
Šta je?
Iz Karakasa?
Super! Super, zar ne?
Da prihvatim? - Šta ćeš uraditi?
Možda je vreme da se skrasim.
Da, da imaš stalan posao, devojku...
Da pustiš stomak.
A ti? Nećeš se vratiti da završiš školu?
Ne znam. Ako uspem da se vratim u Buenos Aires, da.
Sledeće nedelje puniš 24.
Trebalo bi nešto da zamislim, zar ne?
SAN PABLO, PERU 14. jun 1952.
Majka dobro igra, a? Sviđa mi se kako igra.
Ne, ne igram.
Hvala.
Dobro je, a? - Stvarno dobro.
Slušaj, ovaj tango je svirao Čičinin ujak u Miramaru.
Da, sviđa mi se. - Vidiš? - Da, da. - Znaš li da ga igraš?
Malo je brže, ali ti znaš da igraš,
a tamo je gđica koja čezne da zaigra s tobom.
Da je pitam? - Ptičica odleti iz priče i ne vraća se. Leti!
Hoćeš li da igramo?
Znaš li da igraš? - Da.
Samo, ova verzija je brža.
Igraj, Ernesto!
Mislio si da je ovo tango?
Mambo, mambo...
Srećan rođendan!
Zamisli tri želje, Fuser!
Prijatelji, samo momenat...
Mislim da je ovo dobra prilika da pokažemo Ernestu i Albertu
koliko smo im zahvalni,
ne samo zato što su ovde, već i zbog njihove posvećenosti i entuzijazma
prema pacijentima San Pabla tokom ove 3 nedelje koliko su bili ovde.
Zato, pripremili smo vam malo iznenađenje.
Sutra ćete dobiti splav da biste produžili putovanje.
Nazvaćemo ga po ovoj večeri, "Mambo Tango".
Mnogo vam hvala.
Govor!
Osećam se obaveznim da vam se zahvalim na ovoj zdravici
nečim većim od uobičajenog gesta.
Ali zbog sirotinjskih uslova pod kojima putujemo,
jedino što imamo je reč.
Zato želim da zahvalim svima vama, celom personalu kolonije.
Hvala.
Vama, koji ste nam pokazali svoju veličanstvenu ljubav
slaveći moj rođendan kao da slavite svoj sopstveni.
Budući da ćemo sutra napustiti Peru,
ove reči će poslužiti i kao pozdrav
u koji želim da uložim sav svoj trud
da bih odao priznanje ljudima ove zemlje,
koji su nas obasuli lepim gestovima još od kad smo stigli.
Hteo bih da naznačim nešto više, malu temu ove zdravice.
Ali, ne brinite, neću igrati.
Iako nas naše slabe ličnosti sprečavaju
da budemo glasnogovornici vaše borbe,
posle ovog putovanja još više verujemo
da je podela naroda Amerike veštačka
i potpuno izmišljena.
Mi smo jedna izmešana rasa,
od Meksika do Magelanovog moreuza.
Zato, pokušavajući da sebe oslobodim svakog tereta nacionalnosti,
podižem zdravicu za Peru i ujedinjenu Ameriku.
Živeli!
Šta je tebi?
Znaš li gde je brod?
Ne, ne vidim ga.
Proslaviću rođendan na drugoj strani.
Naravno, sutra kad nađemo brod, proslavićemo ga tamo. - Ne.
Zašto ne? - Rođendan mi je danas. - Znam, Fuser, ali jesi li poludeo?
Ne smeš u reku noću, puna je životinja koje te mogu pojesti.
Koliko puta na putovanju smo pomislili da je kraj, a evo nas?
Ovog puta je drugačije. - Zašto?
Ja neću biti tu da ti pomognem. Nema šanse da uđem u reku.
Uvek ćeš biti sa mnom, dođi.
Dođi ovamo, jebem ti mater, vraćaj se ovamo!
Pomisli na mene, tvoja majka će me ubiti!
Fuser, vraćaj se! Ernesto!
Kučkin sine!
Ernesto, vrati se! Kučkin sine!
Vraćaj se ovamo!
Vraćaj se ovamo, budalo!
Šta se događa? - Ovaj ludak hoće da prepliva reku.
Šta? - Reci mi da je neko uspeo, molim te.
Nije, za sve godine otkad sam ovde.
Ernesto, vrati se, proklet bio!
Dete, poslušaj prijatelja! - Ne želi da sluša.
Dolazi ovamo, dete! - Vrati se, Ernesto!
Šta se događa? - Nešto se kreće.
Struja postaje jača.
Šta se događa? - Onaj moron pliva preko reke.
Vrati se, Ernesto!
Je li ono Ernesto? - Pliva naovamo.
Eno ga!
Umoran je. - Možeš, Ernesto!
Eno ga!
Hajde, hajde! Ernesto!
Uspeo je? Kučkin sin, uspeo je!
Uspeo je!
Znao sam da će uspeti.
Kopile jedno...
Nedostajaćeš mi. Čuvaj se, važi?
Papa Karlito je jako tužan. - Čuvaj se.
Sa srećom. - Nedostajaćete nam.
Hvala vam za sve.
Čuvajte se. - I ti.
Čuvajte se, deco.
Doviđenja, Mauro. - Uvek ćemo vas pamtiti.
BLIZU LETICIJE, KOLUMBIJA 22. jun 1952. - 10.240 km
KARAKAS, VENECUELA 26. jul 1952. - 12.425 km
Znaš, zapamtio sam govor pun anegdota i sad ne mogu ničega da se setim.
Dešava se. - Da.
Ima li šanse da pođeš sa mnom da radiš u Kabo Blanku?
Diplomiraj, a ja ću te čekati.
Ne znam.
Za vreme putovanja,
nešto se desilo.
Nešto o čemu ću morati dugo i jako da razmišljam.
Previše nepravde, a?
Hajde, avion polazi!
Čekaj, ovo ti može koristiti.
Zadrži je.
Tvoja je.
Odlazim.
Pisaću ti, važi?
Fuser...
Moram ti reći nešto važno.
Rođendan mi nije 2. aprila, već 8. avgusta.
Lagao sam da bih te motivisao. - Znao sam. - Znao si, kopile jedno?
Videćemo se!
Nije ovo priča o impresivnim poduhvatima.
Ovo je osvrt na dva života koja su jedno vreme tekla paralelno.
Sa zajedničkim težnjama i sličnim snovima.
Je li naša vizija bila suviše površna, pristrana? Prenagla?
Jesu li nam zaključci bili previše kruti?
Možda.
Ali besciljno tumaranje ogromnom Amerikom
promenilo me je više nego što sam očekivao.
Ja više nisam ja.
Ne onakav kakav sam bio.
Ernesto i Alberto su opet sreli posle 8 godina.
Granado je 1960. prihvatio poziv da ode na Kubu i radi kao istraživač.
Pozvao ga je njegov stari prijatelj Fuser,
tada već poznat kao komandant Če Gevara, jedan od najuticajnijih
i najharizmatičnijih vođa kubanske revolucije.
Ernesto Če Gevara se borio za svoje ideale u Kongu i Boliviji,
gde je zarobljen. Uz podršku CIA-e ubijen je oktobra 1967.
Alberto Granado, uvek odan svom prijatelju Fuseru,
ostao je na Kubi i osnovao medicinsku školu u Santjagu.
Danas živi u Havani sa svojom ženom Delajom, tri sina i unucima.
Obrada: suadnovic