Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ВАРШАВА 1939
-Пане Шпільмане? -Добридень.
Я мріяла познайомитись. Я захоплююся вашою майстерністю.
-Хто ви? -Моє ім’я Дорота. Я сестра Юрека.
-У вас кров! -Дурниці, подряпина.
Ходімо, надішлеш йому листа шанувальниці.
Зараз не кращий час. Ходімо.
Юреку, де ти її ховав?
-Не знаю, що взяти. -Ти завжди береш забагато.
Скільки у нас валіз?
Варто взяти з собою портрет дядька Шимона?
Бери, що хочеш. Вирішуй сам.
Я місця собі не знаходжу.
Він повернеться, заспокойся.
Потрібен ще один чемодан.
Мамо, Владек повернувся!
Дякувати Богу! Владеку!
-Тебе поранено? -Дурниці, подряпина.
Я місця собі не знаходила.
Я заспокоював її. Він мав з собою документи.
Шарахне бомбою, зрозуміло, куди нести.
Генрику, ти розповідаєш жахливі речі. Пипоть тобі на язик!
Боже збав!
-Тату, Владек повернувся. -Що я тобі казав?
-Що ви робите? -Де мій капелюх з широкими крисами?
Радіостанцію розбомбили. Ефір зірвано.
Варшавська радіостанція — не єдина.
Збирай свої речі, любий. Пакуй валізи.
-Куди ми їдемо? -Геть з Варшави.
-Але куди? -Ти що, не чув?
-Про що? -Про написане в газеті.
Ні.
-Де газета? -Я загорнула в неї речі.
-Треба ж, загорнула речі. -Уряд переїхав до Любліна.
Усі чоловіки мають покинути місто
та облаштувати за річкою лінію оборони.
У нашому будинку лишилися тільки жінки. Усі чоловіки виїхали.
Що будете робити, поки там риють окопи?
-Тинятися навколо з валізами? -Збирай речі, Владеку. Часу обмаль.
-Я нікуди не поїду. -Добре.
Тоді я теж лишаюсь.
Ми повинні триматися разом.
Слухайте... Якщо доведеться загинути, краще померти у власному будинку.
-Боже збав! -Тихо, я спіймав сигнал. Слухайте...
«Бі-Бі-Сі» з Лондона. Не отримавши відповіді
на ультиматум,
надісланий німецькому уряду
уряд Великобританії
оголосив війну нацистській Німеччині.
-Гарна новина! Чудово! -Очікується, що найближчим часом
з аналогічною заявою
виступить Франція.
Польща відтепер не сама.
...Чудова новина!
Мамо, прекрасна вечеря.
Так, дуже смачно.
З такої нагоди можна поклопотатися.
Ну, вип’ємо за Британію та Францію!
Що я вам казав? Що я вам казав? Все буде добре.
П’ять тисяч три.
-Це все? -Так,
п’ять тисяч три злотих — це все, що ми маємо.
На три тисячі три більше. Слухайте.
«Обмеження готівкових грошових накопичень.
Євреям дозволено зберігати вдома не більше 2000 злотих».
А що робити з рештою?
Покласти в банк. На заблокований рахунок.
Банк!
Який ідіот вкладе гроші у німецький банк?
Ми можемо сховати гроші.
Дивіться. Можна заховати їх під квітковим горщиком.
Ні, ні, ні. Є надійний перевірений спосіб.
Так робили під час минулої війни.
Висвердлювали ніжку столу
та ховали у ній.
-А якщо стіл заберуть? -Тобто як це заберуть стіл?
Вони виносять з домівок євреїв цінні речі.
-Що за нісенітниця? -Навіщо їм такий стіл?
-Не псуй меблі! -Слухайте. Дивіться.
Це найкраща схованка. Ніхто не стане шукати під квітами.
-Ні, послухайте. Я подумав... -Справді? Це щось новеньке.
-Ось що. Ми зіграємо на психології. -Як це?
Залишимо гроші та годинник на столі,
Злегка прикриємо. Усе перед очима.
-Ти з глузду з'їхав? -Німці не помітять головного.
Нічого дурнішого не чув. Так вони одразу все знайдуть. Дивись.
Дивись сюди.
Ідіот.
-Це ще дурніша ідея. -Це прекрасна ідея. Наш останній шанс.
-Це відбере багато часу. -А ми не поспішаємо.
-Не відбере. -Як ми діставатимемо їх? Скажи.
-Як ми діставатимемо їх? -Тихіше! Тиша в залі!
-Можна по одній банкноті. -Ніхто мене не слухає!
Тихіше, прошу вас. Заспокойтеся!
-Юрист вимагає тиші. -Послухайте.
Годинник сховаємо під квіткою, а гроші — в скрипці.
-Але...Чи зможу я грати? -Ось і перевір.
-Юреку? Це Владек Шпільман. -Владеку, як ти там?
Нормально, дякую. Ти як?
Добре, якщо це можна назвати «добре». Я здогадуюся, чому ти телефонуєш.
Ми нічого не можемо зробити. Радіостанцію не відчинять.
-Так, але... - Жодної музики та радіо для поляків.
Так, я знаю, але Юреку.
Я впевнений, що такий піаніст, як ти, без роботи не залишиться.
Подивимося, все можливо. Але...
Я телефоную не з приводу своєї кар'єри.
Я кілька тижнів вмовляла Юрека... Врешті він здався:
«Добре, давай завтра». Приїхали...
а радіостанцію розбомбили.
-Це була дивовижна зустріч. -Справді?
Так. Для мене просто незабутня.
-Я люблю слухати вас, пане Шпільмане. -Звіть мене Владек.
-Ніхто так не грає Шопена, як ви. -Це комплімент?
-Від щирого серця. -Хто знає! Намагався сказати дотеп.
-Вип'ємо кави? -Із задоволенням.
-А чим ви займаєтесь? -Я закінчила консерваторію.
-Ви музикант? -Так. Звичайний.
-Який інструмент? -Віолончель.
Дівчина з віолончеллю. Казка!
ЄВРЕЯМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО
Неподобство! Як вони сміють?
Вони хочуть перевершити самого Гітлера.
Я влаштую їм скандал.
Не варто, повірте.
-Це образливо. Не пустити вас! -До побачення.
Щось вигадаємо.
-Можна погуляти в парку. -Не вийде.
Official decree.
Євреям не можна до парку.
-Господи! Ви жартуєте? -Ні, це правда.
Я би запропонував посидіти на лавці,
але й це заборонено.
Це абсурд.
Ми можемо постояти і поговорити.
Принаймні це ще не заборонили.
Тож ви віолончелістка. Добре.
Ваш улюблений композитор?
Шопен? Дійсно?
Зможете вивчити його сонату для віолончелі?
А ви, Владеку?
Я можу акомпанувати вам. Я гратиму на піаніно, а ви на віолончелі.
Пане Шпільмане, ви просто диво.
Звіть мене Владек.
«Про носіння пов'язок євреями Варшави.
Наказую всім євреям поза межами дому
носити видимі нарукавні пов’язки.
Наказ набирає чинності 1 грудня 1939 року
і стосується всіх євреїв старше 12 років.
Пов’язка носиться на правій руці та
зображає синю зірку Давида на білому тлі.
Тло має бути доволі великим
розмір зірки — вісім см у діаметрі.
Товщина променів зірки — один сантиметр.
До порушників застосовуватимуться
найсуворіші заходи покарання.
Губернатор району Варшава,
д-р Фішер. "
-Не дочекаються. -Від мене також.
Я не носитиму клеймо.
Дай подивитись.
Ми що, маємо самі шити ці пов'язки?
-Чи нам роздадуть? -Ми не носитимемо їх.
Нас ніхто не змусить.
Ти!
Підійди сюди.
Чому не вітаєшся?
Вибачте
Тобі заборонено ходити тротуаром.
Йди бруківкою.
Ти це бачив?
Що? Що там? Я працюю. Що?
Що це?
-Ось сюди нас усіх зженуть. -В якому сенсі «зженуть»?
«Наказ губернатора Варшави, д-ра Фішера,
про створення єврейського кварталу.
Створюється особливий район
для поселення всіх осіб
єврейської національності».
Дивись.
«Усі євреї мають переїхати до...
вказаного кварталу до 31 жовтня
1940.»
Всіх там не розмістити. Це ж клаптик землі.
У Варшаві 400 000 євреїв.
Ні, 360 000, тому це буде легко.
Що мені тепер робити? Скажи мені.
Мамо?
Мамо,
що це?
Ось, 20 злотих!
Все що залишилось, 20 злотих.
Що я на них куплю?
Мене нудить від однієї картоплі.
Це все. Максимум який я пропоную.
Раджу погодитися, більше ніхто не дасть.
-Але це «Бехштейн»! -Дві тисячі злотих. Погоджуйтесь.
Що робитимете, коли зголоднієте? Їстимите рояль?
-Забирайся, мародере! -Що з вами?
-Припини! -Краще викинути рояль!
Ви не їли сьогодні? Ось і біситесь.
Банда психів.
Я роблю вам послугу.
Даю 2000 та не беру гроші за перевезення.
Навіть за вантажників не беру!
Через голод зовсім подуріли.
Забирайте.
31 ЖОВТНЯ 1940 РОКУ
Вітаю.
Привіт. Привіт.
Я не хотіла приходити.
Я не хотіла бачити весь цей жах.
Але не стрималась.
-Як твої справи? -Нормально.
Добре.
Насправді не дуже. Кузена заарештували.
Юрек сказав, що його випустять.
Це обурливо.
Це не триватиме довго. Не хвилюйся.
Я теж так вважаю.
Занадто все абсурдно.
Мені... треба йти.
Що ж...
до зустрічі.
До зустрічі.
Ну...
Якщо чесно, я чекав набагато гіршого.
Де нам спати?
Я з дівчатами на кухні.
Ти з Генриком і татом тут.
Дивіться.
Ходіть-но сюди.
УВАГУ ДОСТУП ЗАБОРОНЕНИЙ
Пішли геть.
Геть! Геть!
Тату! Тату!
-Щось продав? -Лише одну книгу. Достоєвського «Ідіот».
-За три злотих. -Це краще, ніж учора.
Три паршивих злотих. А хтось отримує мільйони.
-Я в курсі. -Ні, ти не в курсі.
Підкуповують охоронців, ті закривають очі.
Сюди провозять, їжу, тютюн, алкоголь,
французьку косметику.
І їм чхати на те, що навколо помирають люди.
Вибачте, ви не бачили мого чоловіка, Ісаака Шермана?
-Такий високий, -Нажаль...
з сивою борідкою. Ні?
-Боюся, що ні. -Вибачте.
-Я не знаю. -До побачення.
Приємних снів. Раптом зустрінете його, повідомте мені.
Ісаак Шерман.
Чому через наш район ходить трамвай?
Не могли пустити в об’їзд?
Не хвилюйся. Невдовзі побудують міст. Ви не чули?
Міст-шміст! Ідіоти.
А ще вважаються культурною нацією.
Ось що я вам скажу. По-моєму, німці дурні.
Як мені сім’ю годувати? Я тут півдня стовбичу...
і чекаю, доки нас пропустять.
Вони думають, що я прийшов слухати музику?
Що таке? Ти поспішаєш?
Що з тобою?
-Давай, ворушись. -Отак. Танцюй!
-Танцюй! -Танцюй!
Ворушись, ворушись! Танцюй!
Дуже добре.
Дуже добре. А ти? Танцюй з ним.
Очистіть вулицю, щоб євреї танцювали.
Давайте. І ти.
Продовжуйте.
Швидше!
Давайте!
Швидше!
Давайте!
Швидше!
Давайте, ворушіться! Я сказав швидше! Давайте, євреї!
-Продовжуйте танцювати. -Танцюйте!
Ось і вони.
Іцхак Геллер вас зачекався.
-Що сталося? -Сідайте, випийте чаю.
Пообідаємо, коли дівчата прийдуть.
-Що вас до нас привело? -Він приніс тістечка.
Його...
Його батько знову повернувся до ювелірної справи.
І непогано заробляє. Так, Іцхаку?
Вражаюче! Ювелірна майстерня.
-Ми набираємо людей. -Хто набирає?
Не удавай з себе розумника. Я прийшов як друг.
Сюди звозять євреїв з усієї країни.
Незабаром у гето буде півмільйона людей.
-Треба поповнити лави єврейської поліції. -Більше єврейської поліції!
Хочете, щоб я бив євреїв, як гестапівець? Я все зрозумів.
-Комусь треба це робити. -Але чому я?
Я думав, до вас набирають заможненьких.
Подивись на мого батька і на нас...
Я дивлюсь, тому й прийшов. Ти зможеш влаштувати своє життя.
-Чи хочеш і надалі торгувати книжками? -Так, мабуть.
Я намагаюсь допомогти.
А ти? Ти чудовий піаніст.
У поліції є власний джаз-бенд. Тебе приймуть з розкритими обіймами.
-Приходь до нас.У тебе ж немає роботи. -Дякую, я маю роботу.
Перепрошую, він просить зробити перерву.
Хто просить?
Я завжди кажу: «Шукай позитивні моменти».
Ти живеш в малому гето серед інтелігентів.
Тобі краще, ніж нам.Велике гето — це вигрібна яма
-Запропонуй мені якусь роботу. -Ти музикант...
Підносиш людський дух. Цього достатньо.
-Я хочу допомагати, робити щось корисне. -Ти надто відомий, Владеку.
Ти знаєш,
музикам не стати підпільниками.
Занадто...музичні!
-Хто це? -Симче.
Майорек.
Я бачив об’яви. Місто погрожують очистити від жебраків.
-Вони завжди розвішують об’яви. -Привіт, Симче.
Диреку. Пані Іскен.
Працюємо, Ієгудо?
Майореку, це найвидатніший піаніст Польщі,
а може, й світу.
Владислав Шпільман. А це Майорек.
-Дуже радий. -Я чув ваше прізвище.
-Але не гру. -Майорек раніше служив в армії.
Блискучий розум.
Одне я в ньому не схвалюю — не соціаліст.
Тобі краще піти, Владеку. Вже майже комендантська година.
Знаєш, який тираж у нашої газети?
П’ятсот копій.
А скільки людей читає кожен екземпляр? Двадцять.
Загалом 10 000 читачів. Можна підняти повстання.
Майорек ховає газети у штанях та залишає їх у туалетах.
-Туалетах? -Так, по всіх громадських вбиральнях.
Німці ніколи не підуть у наш клозет.
Вони занадто чисті для цього.
Будь ласка, пане.
Слухайте.
Припиніть! Малий виродок!
Ось тобі!
Припиніть! Стоп!
Стоп!
Давай! Давай, хлопче.
Підводься! Підводься.
Прошу, не говорімо сьогодні про погане.
-Давайте поїмо спокійно. -Добре, розкажу тобі анекдот з життя.
-Знаєш анекдот про доктора Рашею? -Це хірург?
Так.
Чомусь, деталей не знаю,
німці дозволили йому оперувати в гето.
Єврея? Вони дозволили поляку лікувати єврея?
Він отримав пропуск, це все, що я знаю. Отже...
Він дав пацієнту наркоз і почав операцію.
Зробив розріз, тут вдираються есесівці...
розстрілюють хворого,
доктора Рашею та інших.
Хіба це не смішно?
Пацієнт не відчув нічого, його ж анестезували.
Генрику, я ж просила.
Що з вами сталося? Де почуття гумору?
Це не смішно.
Знаєш, що смішно? Ти смішний, у безглуздій краватці.
Про що ти? До чого тут моя краватка?
-Я надягаю краватку на роботу. -Ти працюєш?
-Так, я працюю. -Ото вже, робітка.
Бринькаєш для гнид у гето.
-Гнид? -Гнид...
Хлопці! Хлопці!
-Їм начхати на біди інших. -Ти звинувачуєш мене в їхній апатії?
Я щодня це бачу. Вони не помічають те, що відбувається навколо.
-Я звинувачую американців. -За що?За мою краватку?
В Америці євреїв хоч греблю гати.
А що вони зробили для нас? Тут люди помирають.
Їм нема чого їсти.
Єврейські банкіри мають переконати владу Америки оголосити війну Німеччині.
Світло! Світло!
Увімкніть світло.
Давайте!
Відчиняйте двері! Це наказ!
Відчиняйте двері!
Підводься!
Ти, підводься! Давайте!
Викиньте його!
Мамо...
Біжімо, хутчіш!
-Вибачте. Я сестра пана Шпільмана. - 3аходьте. Не ви.
-Що сталося? -Господи! Це жахливо.
-Що саме? -Людей хапають на вулицях.
Генрика забрали
Йди додому, добре?Йди, я все владнаю.
-Вибачте. Ви не бачили мого чоловіка? -Ні.
Ісаака Шермана?
-Боюся, що ні. -Високий, гарний, з сивою борідкою.
Раптом ви зустрінете його, повідомте мені. Не забудьте. Ісаак Шерман.
Що тут було?
Там був мій онук. Взяли ні за що. Їх відвезли кудись.
Що з ними буде? Я перестав вірити в Бога.
Вибачте. Вибачте.
Іцхаку?
Іцхаку, це Владек Шпільман.
Я тут.
-Тут Генрик. -Я не бачив.
-Повір.Його взяли. -Не пощастило.
Ти допоможеш?
Я став потрібним? Тепер я вам потрібен!
Ти допоможеш?
-За гроші. -У мене немає.
Тоді не вийде.Треба було йти до нас.
Слухай. Кажуть, ти впливова особа.
Хто каже?
Люди. Кажуть, ти важлива персона.
Іцхаку...
-Руки вгору. -Хто тут?
-Гей, бандити.
Капут! Капут!
-Божевільний. -Руки вгору.
-Хочеш цигарку? -Цигарку?
Дякую.
-Все в порядку! -Так.
Він виглядає дуже щасливим.
Все в порядку.
Руки вгору! Руки вгору!
Порядок.
Допоможіть! Допоможіть!
Відпустіть! Допоможіть!
-За що взяли? -Ходив до Іцхака Геллера?
-Я тебе просив про це? -Адже все добре?
Благав? Плазував перед цим тарганом?
Я лише попросив його про допомогу.
Скільки заплатив?
Що я міг заплатити?
Кожен зароблений злотий йде на їжу.
Я сам подбаю про себе.
Вони б тебе забрали.
Тебе це не стосується.
Їм потрібен був я, а не ти.
Чому ти завжди пхаєш носа куди не просять?
-Ти псих. Ось у чому біда. -Це теж моя справа.
Що таке? Тобі недобре?
Їсти хочу.
Дозвіл на роботу? Що? Який дозвіл на роботу?
Треба мати дозвіл на роботу...
у німців в гето, бо інакше...
-Бо інакше що? -Тебе депортують.
-Не дарма ходили чутки. -Нас відправлятимуть...
у трудові табори, на Схід.
-Мале гето закриють. -О Боже!
Владеку! Владеку!
Думав, ти у турне: Лондон, Париж, Нью-Йорк, Чикаго
-Не цього тижня. -Виглядаєш кепсько.
Розмови чув? Про табори на Сході?
Плітки! Не панікуй завчасно. Маєш труднощі?
Ніяк не дістану батькові дозвіл на роботу.
Усій родині зробив, лишився тільки батько.
-Ось бігаю по фірмах і магазинах... -Чому не прийшов до мене?
Не знав, що ти можеш це владнати.
Я не можу, але Майорек - так.
Ти допоможеш? Грошей у мене немає.
Ображаєш! Зробиш йому?
Зробиш для нього?
Чекаю завтра о четвертій годині у Шульца.
Бачиш, як тобі сьогодні пощастило?
Це історична неминучість у дії!
Ось чому я завжди кажу:
«Шукай позитивні моменти». -Так, я знаю.
-Як твоя спина? -Краще.
Краще?
Краще не питай.
Дякую.
Будь ласка. Все одно не допоможе.
Дякую, пане Шульце.
15 БЕРЕЗНЯ 1942 РОКУ
Принаймні, у нас є робота
І ми все ще разом.
Вимітайтеся! Усім вийти на подвір’я!
Швидше! Швидше!
Ми тут працюємо. У нас є дозвіл на роботу.
Чекай.
Тримай.
Уперед. Швидче!
Ти.
Ти.Ти.
Ти.
Решті — одягтися та вишикуватись тут.
Узяти з собою речі, не більше 15 кг.
Куди нас забирають?
Вибачте, я не зміг.
-Я думав, дозволи нас врятують. -Припини, Владеку.
Хоч би Генрику й Галині пощастило більше.
16 СЕРПНЯ 1942 РОКУ
-Куди нас ведуть? -На роботу.
Усе ж краще, ніж у смердючому гето. Ворушіться.
Що я накоїла?! Що я накоїла?!
Що я накоїла?!
Чи не знайдеться у вас ковтка води? Він помирає.
-Мій малюк помирає від спраги. -Вибачте.
-Благаю. -Вибачте.
-Краплю води. Благаю. -Ви мене чуєте?
-Ви чуєте, просто сором і ганьба! -Чую.
Ми покірні, як вівці, що йдуть на бійню.
-Не так голосно. -Чому ми на них не нападаємо?
Нас тут півмільйона. Ми можемо вирватися з гето.
Померти гідно, а не піти в забуття.
Ви впевнені, що нас знищать?
Ні.
Знаєте, чому я не впевнений? Цього не оголошували.
Але вони узялися винищувати нас. -Що ви пропонуєте? Битися?
Для цього потрібен ватажок, план, зброя.
Він має рацію. Що я можу? Фехтувати смичком від скрипки?
Німці ніколи не знищать таку робочу силу.
Вони відправлять нас до трудового табору.
Звісно.
Погляньте на цього каліку, старих, дітей. Вони працюватимуть?
Тягатимете на спині залізні бруси?
Генрику! Галино, Генрику!
Галино, Генрику!
Ми сумували. Ми хотіли бути з вами!
Ми хотіли бути разом!
Нерозумно! Нерозумно!
Що я накоїла?! Що я накоїла?!
Вона починає мене дратувати.
Що, власне, вона накоїла?
Задушила свою дитину.
Вони вирішили сховатися.
Коли прийшла поліція, дитина заплакала.
Вона затиснула їй рота. Дитина померла.
Поліцейський почув хрип і їх знайшли.
Що читаєш?
«Якщо нас вколоти, у нас тече кров.
Якщо нас полоскотати, ми сміємося.
Якщо нас отруїти, ми помираємо.
А якщо нас образити, ми помстимося».
-Дуже доречно. -Так. Тому я її купив.
Ідіот. Що він робитиме з грошима?
Хлопчику, ходи-но сюди.
Підійди сюди.
-Скільки коштує іриска? -Двадцять злотих.
Одна цукерка? А що ти робитимеш з грошима?
Двадцять злотих.
Наберемо 20 злотих?
У мене десятка.
П'ять, десять, двадцять.
-Галино. -Що?
-Це не найкращий час для зізнань, але... -Що саме?
Я би хотів знати тебе краще.
Дякую.
Шпільмане?
Тікай, дурню!
Тату! Тату!
Тату!
Мамо? Галино?
Галино? Мамо?
Шпільмане, що ти робиш? Я рятую тобі життя. Йди! Тікай!
Не біжи!
Ганно!
Ось і вирушають до пічки.
-Залиште це. -Віддайте мені!
Що ви робите? Вона вагітна.
Владеку?
Звідки ти взявся?
Тут таке...Я...
Ми...
Всі вони, всі вони.
Їх усіх...
Може, їм пощастило. Вже відмучилися.
А тут не знаєш, чого чекати. Відсидимося тут пару діб,
поки все минеться.
Я підкупив поліцая. Він повідомить.
Увага! Кроком руш!
Уперед!
Боже мій. Я не був надворі майже два роки.
Не радій завчасно.
Золото.
Дуже хороша ціна.
Знайома?
Красуня. Хто вона?
Співачка. Я її давно знаю.
Її чоловік актор.
Хороші люди. Поговорити б з нею.
Не забувай, Владеку, за допомогу євреям вішають.
Ліворуч!
Кроком руш!
На місці стій! Рівняйсь! Увага!
Вільно.
Праворуч!
Крок уперед.
Ти.
Ти. Ти.
Ти.
Лягти на землю!
Ліворуч!
Кроком руш.
Давно ти тут?
З минулого вечора.
Радий тебе бачити.
Вони готують нам останнє переселення.
Ми знаємо, що це означає.
Ми відправили свою людину. Зигмунда. Надійний хлопець.
Він стежив за потягами, що йшли з Варшави.
Дійшов до Соколова.
Обхідник сказав, що там розвилка.
Одна гілка йде на Треблінку.
Щодня з Варшави туди йдуть вантажні потяги з людьми.
А повертаються вже порожніми.
Цією гілкою не возять провіант.
Місцевим заборонено виходити до станції.
Винищують нас.
Швидко впораються.
Нас лишилося 60 000 з півмільйона.
Переважно молодь.
Цього разу ми битимемося.
Ми в гарній формі.
Непогано організовані. Ми готові.
Якщо знадобиться допомога, я...
Ти!
Йди сюди!
Дідько!
Вибачте. Вибачте.
Я ненавмисно.
Ось тобі! Ось тобі!
Приберіть його звідси.
Сподіваюся, на роялі ти граєш краще.
Так він довго не протягне.
Подивлюсь, може знайду йому легшу работу.
Шухер.
Шикуйсь! Тільки євреям!
Полякам працювати. Тільки євреям!
У мене для вас гарні новини.
Ходять чутки,
що ми вас...
переселимо.
Запевняю вас, що ані зараз,
ані у майбутньому
цього не станеться.
Зрозуміло?
Ось чому
ми повісили на стіні оголошення.
Підтвердженням нашої доброї волі буде те,
що ви зможете обрати представника, якому дозволятиметься щодня...
виходити в місто...
та купувати три кіло
картоплі...
та буханець хліба на кожного працівника.
Навіщо б ми це зробили,
якщо б хотіли переселити вас?
Можете продавати все,
що не з'їсте.
Адже ви, євреї, це вмієте?
Заробляти гроші?
Працюйте.
Ось цей, з мотузкою.
На інших дріт.
Зараз!
Майорек.
Допоможи, друже.
Я повинен вибратися звідси.
Утекти легко.
Вижити за стіною важче.
Я знаю.
Влітку я працював на площі Желазна Брама.
І бачив стару знайому.
Співачку. Її чоловік актор.
Я записав імена, адресу, якщо не з'їхали.
Яніна Годлевська та Анджей Богуцький. Хороші люди.
Спробуєш зв’язатися?
Ти ж буваєш у місті щодня. Запитай,
чи не допоможуть вони мені вибратися звідси.
Пластир є?
Що ти замислив?
Що в мішку?
Нам дозволено приносити в гето їжу.
Три кіло картоплі та хліб.
Розв'яжи.
Лише картопля та хліб.
Брешеш.
Розв'яжи.
Картопля!
Ви, євреї, однакові.
Даси єврею палець,
він усю руку відкусить.
Збреши-но мені хоч раз! Пристрелю. Особисто.
Я дізнавався про твоїх друзів.
-Вони переїхали. -Зв’язався з ними?
-Готуйся йти. -Коли?
-Невдовзі. -Рівняйсь!
Дідько! Дідько!
Чекай. Що сталося?
Ось тобі! Ось тобі!
Я навчу вас дисципліни, єврейські свині.
Знаєш, чому тебе б’ють?
-Ні. -Знаєш, чому тебе б’ють?
Чому?
На честь Нового Року!
Кроком руш!
Кроком руш і співай!
Щось веселеньке!
Голосно й чітко!
Ворогів ми не злякались.
Витримали всі страждання.
З вогню й крові ми піднялись.
Пережили випробування.
І злий ворожий гнів
Не злякає солдата.
Байдуже до погроз ненаситного ката.
Пішли.
Вибачте.
Я такий брудний. Гидко.
У нас обмаль часу. Ходімо.
Треба поспішати.
Ось, тримай. Приміряй, чи підійде.
Тут затримуватися не можна.
Німці останнім часом оскаженіли.
Євреї, не євреї, метуть усіх підряд.
І, Владеку, тобі краще поголитися. Візьми мою бритву на поличці.
Про тебе подбає Гебчинський.
Він живе на іншому кінці міста.
Сьогодні ночуєш там, потім щось вигадаємо.
Я приноситиму тобі їжу.
Ну от і все, ходімо.
Зараз покажу, де ви спатимете.
Лишитесь тут до завтрашнього дня.
Ми підшукали житло поруч зі стіною гето.
Там спокійно.
Але, боюся, не дуже зручно.
Переживу.
Дякую.
Так. Так. Дайте це мені.
Проходьте наперед, до німецьких лавок.
ПРОХІД ЗАБОРОНЕНО
Я зараз запну фіранки.
Але вдень нехай лишаються відчиненими. Не забудьте.
З цього боку стіни приємніше?
Так.
Я часом сам не розумію, з якого я боку.
Трохи хліба, картопля, цибуля.
Я ще забіжу.
Яніна приходитиме двічі на тиждень.
Принесе їжу, провідає вас.
Дякую.
Іще дещо. У крайньому разі...
скрутному становищі, йдіть за цією адресою.
Що означає «забув»?
А що це ще може бути? «Забув» означає «забув».
Я для тебе пусте місце.
Ти і є пусте місце.
Свиня! Свиня! Стерво!
-Брудна свиня! -Ти брудна свиня!
Сам такий! Свиня.
Ти граєш, як янгол.
Чому тоді ти не слухаєш?
-Я слухаю. -Брешеш.
Ти заснув. Свиня.
19 КВІТНЯ 1943 РОКУ
Урозсип! Нас атакували!
В укриття!
Вогонь!
В укриття! Вогонь!
Давайте! Ну ж бо!
-Вогонь! -Вогонь!
Атаку здійснено успішно.
16 ТРАВНЯ 1943 РОКУ
У тому будинку...
До стіни!
Вогонь!
Дякую.
-Я хотіла прийти раніше, але... -Ні, я розумію.
Ніхто не думав, що вони протримаються так довго.
Не можна було бігти. Я мав лишитися й битися разом з ними.
Владеку, припини. Усе скінчено.
Пишайся ними.
-Боже, як вони билися! -Так.
-Так. Билися й німці. -Німці в шоці!
Вони не очікували. Ніхто не очікував.
Євреї дали відсіч.
-Хто б міг подумати? -Але який у цьому сенс?
Як це який?
Владеку, ти мене дивуєш.
Вони загинули з гідністю. Ось у чому сенс.
А знаєш що?
Тепер і поляки повстануть.
Ми готові.
Ми теж виступимо.
Побачиш.
Збирайся. Треба йти.
Що там?
Що сталося?
-Я втік. -Що сталося?
Гестапівці знайшли склад зброї.
Яніну та Анджея заарештували.
Дізнаються і про цю квартиру.
Вам доведеться піти.
І куди я піду?
Подивіться на мене. Мені не втекти далеко.
-А можна мені лишитися тут? -Вирішуйте самі.
Якщо виламають двері, викинься з вікна...
живим не здавайся.
Я маю при собі отруту. Мене їм не взяти живцем.
Відчиніть!
Відчиніть двері або ми викличемо поліцію!
Ви з цієї квартири?
Ви нелегал.
Вона належить моєму другові.
Я зайшов до нього, мабуть, ми розминулися.
У вас є паспорт?
--Покажіть мені ваш паспорт! -Так, звісно.
-Негайно покажіть паспорт! -Що сталося?
Це жид! Жид!
Стояти! Не випускайте його!
Зупиніть його!
Хто?
Я від пана Гебчинського.
Владислав Шпільман.
Дорота.
Проходь.
Вибачте.
Ось у мене адреса. Я шукаю пана Джикевича.
Міхал Джикевич — мій чоловік.
Проходь.
Сідай.
Мені потрібна допомога.
Він повернеться до комендантської години.
Я переховувався.
-Мені потрібен прихисток. -Він невдовзі прийде.
-Давно ви одружені? -Понад рік.
А як Юрек?
Загинув.
-Коли з'явиться маленький? -На Різдво.
Не найкращий час для появи дитини, але...
Це мій чоловік. Владислав Шпільман.
-Він від Марека Гебчинського. -Так, розумію.
Він сказав йти до вас у крайньому разі.
Не хвилюйтесь.
Зараз виходити не можна.
Поспите на дивані.
Вибачте
У вас не знайдеться шматочка хліба?
Так, звісно. Зараз повечеряємо.
Сідайте. Будь ласка.
Дякую.
Ви у самому серці німецького району.
Поруч госпіталь для поранених з фронту.
Поряд — охоронна поліція.
Безпечнішого місця годі й шукати.
У самому, лігві лева.
Я вас замкну.
Ніхто про вас не знає, поводьтеся тихіше.
Усе гаразд?
Дякую.
Це Антек Шалас.
Він про вас подбає.
-Дуже радий. -Дуже радий.
Дякую.
Я дав йому другий ключ.
Він приноситиме харчі. Піклуватиметься.
Він працює у підпіллі. Надійна людина.
Ви не пам’ятаєте мене, пане Шпільмане?
Ні.
Варшавське радіо.
Я працював там техніком.
Бачив вас майже щодня.
-Вибачте, я не пам'ятаю. -Неважливо.
Вам нема про що турбуватись. Я часто приходитиму.
Для піднесення духу: союзна авіація щоночі бомбить Німеччину...
ніч за ніччу.
Кельн, Гамбург, Берлін.
Росіяни дали їм прочуханки. Це початок кінця.
Будемо сподіватися.
Підійди сюди.
Обережно.
Так. Обережно.
Як ви, досі живі?
Ось. Ковбаса, хліб.
У вас досі є горілка?
-Довго мені ще ховатися? -Вже недовго.
Здається, у мене жовтяниця.
Все буде гаразд. Печінка у всіх «пустує».
Коли мій дід підхопив жовтяницю, його кинула дівчина.
Будьмо.
Чому ви не приходили раніше? Я чекав вас понад два тижні...
Проблеми.
Гроши.
На їжу потрібні гроші.
Доводиться шукати речі на продаж.
Ось. Продайте це.
Їжа важливіша за час.
Так! Я ж забув сказати!
Союзники висадилися у Франції.
Скоро сюди прийдуть росіяни.
Зададуть перцю німцям...
чекаємо з дня на день.
Владеку!
Я знала. Я знала, що так і буде.
-Піду за лікарем. -Ні. Це надто небезпечно.
-Лікар Лучак. Йому можна довіряти. -Не сміши. Він же педіатр.
-Але він лікар. -Ні.
Залишся. Я піду.
Ми прийшли попрощатися.
Поїдемо до моєї матері до Отвоцьку.
Малюк вже у неї. Так безпечніше.
Кажуть, з дня на день почнеться повстання.
Цього Шаласа напевне вбили.
Він збирав для тебе гроші по всій Варшаві.
Люди щедро жертвували.
Він зібрав пристойну суму.
Боже мій!
Печінка приблизно з футбольний м’яч. Гостре запалення жовчного міхура.
Але житиме.
Спробую дістати левулозу, хоча це нелегко.
Ви зможете ще раз відвідати його?
Не обіцятиму.
Лікарю,
-дякую. -Не розмовляйте. Відпочивайте...
Дуже дякую, що прийшли.
Я принесла їжу.
Зараз щось тобі приготую і ми поїдемо.
1 СЕРПНЯ 1944 РОКУ
Кидаю гранату!
Там поранений!
Пішли.
Обережно! Обережно!
-Я покличу на підмогу! -Швидше!
Давайте! Принесіть ноші!
Поверніться назад!
Виходьте! Виходьте на вулицю!
Всі виходьте! Німці оточили будинок!
Хто-небудь! Допоможіть!
Ти в порядку? Забагато пилу.
Я перевірю з цього боку. Не хвилюйся.
Обережно!
-Генриху? -Я перевірю!
Тут хтось є?
-Йди сюди! -Добре, йду.
Давай, скидай їх.
Сюди його.
Треба усе промаркувати.
Ходімо.
Що ти тут робиш?
Хто ти?
Ти мене розумієш?
Так.
Що ви робите?
Я...
намагався відкриті цю банку.
Ти тут живеш?
Ти тут працюєш?
Ні.
Чим ти займаєшся?
Я...
Я був піаністом.
Піаністом?
Ходімо.
Зіграй щось.
Ти тут ховаєшся?
Єврей?
Де ти ховаєшся?
На горищі.
Покажи мені.
Їжа є?
На їхню думку дуже важливо...
Увага!
-Вільно. -Вільно.
Єврей?
Вибачте.
Що там за стрілянина?
Росіяни за річкою.
Тобі лишилося чекати пару тижнів, не більше.
-Що відбувається? -Ми відступаємо.
-Росіяни вже тут? -Поки що ні.
Не знаю, як вам дякувати.
Дякуй Богові, не мені.
На те була Його воля. Щоб ми пережили це.
Ну, ми хоча б маємо вірити у це.
Ось. Візміть.
-А ви? -Я маю іншу. Теплішу.
Що робитимете, коли все скінчиться?
Знову гратиму на польській радіостанції.
Скажіть ваше ім'я.
Можливо я слухатиму вашу гру.
Шпільман.
Влучне прізвище для піаніста.
Німець! Німець!
Не стріляйте! Я поляк!
Я поляк!
-Виходь з піднятими руками! -Будь ласка! Благаю.
Не стріляйте, не стріляйте.
Благаю, я поляк.
Виходь!
Я поляк. Поляк. Будь ласка.
Він поляк.
Так, і справді.
Чому ти в цій бісовій шинелі?
Змерз.
Подивись на них. Німецькі виродки!
Вбивці! Вбивці!
-Брудні покидьки! -Душогуби!
Мерзотники!
Що, задоволені?
Ви відняли у мене все!
У мене, музиканта!
Відняли скрипку! Відняли душу!
Музикант?
Ти музикант?
Так.
Ти знаєш...
піаніста Шпільмана з польського радіо?
Звичайно, я його знаю.
Я допомагав йому, коли він ховався.
Скажи йому, що я тут.
І потребую допомоги.
-Як тебе звати? -Гозенфельд.
Що там?
Табір був тут, я впевнений.
Але тепер тут порожньо.
Я кричав їм образи. Пишатися нічим. Але що було, те було.
Стояв на цьому самому місці,.
Колючий дріт. Німець підійшов до мене.
-Прізвища не розчув? -Ні
Я запитаю на фабриці. Може там щось знають.
ВЛАДИСЛАВ ШПІЛЬМАН ПРОЖИВ У ВАРШАВІ ДО САМОЙ СМЕРТІ 6 ЛИПНЯ 2000 Р.
ЙОМУ БУЛО 88 РОКІВ.
НІМЕЦЬКОГО ОФІЦЕРА ЗВАЛИ КАПІТАН ВІЛМ ГОЗЕНФЕЛЬД
ВІН ПОМЕР У РАДЯНСЬКОМУ ТАБОРІ ДЛЯ ВІЙСЬКОВОПОЛОНЕНИХ У 1952 Р.
Переклад субтитрів: Катерина Волобуєва