Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det er én ting som har forundret meg, og som har forundret verden…
At tyskerne dedikerte arbeidskraft,
og tog, lastebiler og energi
til ødeleggelsen av jødene helt til siste dag.
Hadde de sluttet seks måneder før krigens slutt og tilegnet den energien
til å forsterke sitt eget forsvar, kunne de kanskje stått imot litt lenger.
Men det var viktigere for dem å drepe jødene enn å vinne krigen.
Under andre verdenskrig,
da Adolf Hitlers nazistiske Tyskland erobret nasjon etter nasjon,
ble europeiske jøder fratatt alle rettigheter, tvunget inn i gettoer,
deportert til konsentrasjonsleirer, og drept.
Selv i 1944, da det ble klart at Tyskland ville tape krigen,
ga ikke Hitler og tilhengerne hans opp krigen mot jødene.
Styrkene hans fortsatte i all hast drapene
på den største gjenværende jødiske befolkningen i Europa, jødene i Ungarn.
Denne historien følger fem ungarske overlevende
gjennom det siste året av krigen.
Jeg vokste opp i byen Polyana i Karpatene.
Det var en liten by med to hovedgater.
Denne fører helt opp til… Det er en kirke der borte…
Vi hadde et postkontor, et rådhus, en kirke og en synagoge.
Alle kjente hverandre. Det var vakkert.
Jeg bodde i en by som heter Uzhhorod.
Det var en liten by,
men den føltes som en storby.
Her var det en liten delikatessebutikk. Akkurat her. Og…
Vi pleide å komme hit og kjøpe smørbrød om ettermiddagen.
Vi bodde i en by som het Sárvár.
Det er i Ungarn, nær den østerrikske grensen.
Hver dag tok bøndene med seg varer fra nabolandsbyene
i store kurver,
og de bar dem på hodet eller på skuldrene.
Szaszovo var et veldig lite samfunn bestående av 3000 innbyggere.
Ingen strøm, ingen bekvemmeligheter.
Det var et veldig enkelt og kjedelig liv. Ikke noe spennende.
Budapest, hvor jeg endte opp, var et helt annet liv.
Det var en enorm tilpasning.
Jeg kom til denne byen og tenkte: "Jøss!"
Det var… Jeg ante ikke at noe slikt fantes!
Budapest var en fantastisk by i verdensklasse,
på linje med Wien, Paris eller London, som en stor europeisk hovedstad.
Den praktfulle parlamentsbygningen
var vitne til det beste og det verste i ungarsk historie.
Størstedelen av jødene i Budapest
var godt integrerte, dypt patriotiske,
og enormt stolte av sin ungarske kulturarv.
Det var rundt 800 jødiske familier i byen vår,
og 10 000 eller 11 000 ikke-jøder.
Jeg hadde ikke-jødiske venner. Jeg datet ikke-jødiske gutter.
Foreldrene mine hadde ikke-jødiske venner.
Vi følte oss også ganske ungarske.
Ikke bare jødiske.
Jødedommen var religionen vår,
men vi var ungarere.
Den 2. august 1934 avlegger offiserer og menn troskapsed,
ikke til Tyskland, men til Hitler personlig.
Da Hitler oppnådde enevelde over Tyskland,
lovte han den urolige naboen Østerrike å la dem være i fred.
I 1938, da jeg var ti år gammel,
kjøpte jeg min første avis, og jeg så overskriftene.
"Hitler marsjerer inn i Østerrike."
Og jeg følte på meg at dette historiske øyeblikket
ville få en enorm innvirkning på livet til ungarske jøder, også meg og min familie.
Tyskland invaderer Polen og Danzig. Warszawa blir bombet i filler.
Polen ligger i ruiner.
POLEN ER INVADERT
Det kom flyktninger fra Polen til Ungarn,
og de fleste jødiske familiene… Fredag kveld gikk mennene til tempelet
for å ta med flyktninger hjem.
De fortalte historier.
Og jeg husker at ofte…
…trodde jeg dem ikke.
Jeg hørte en samtale mellom min far og en annen mann,
og han fortalte faren min hva nazistene gjorde i Polen.
Og en ting jeg hørte, som jeg aldri vil glemme…
Han sa at nazistene tar våre unge jødiske spedbarn
og river dem i to ved beina
og drukner dem i Dniester, en elv i Ukraina.
Senere, selvsagt, ble historiene verre,
og vi begynte å høre om masseskytinger og massegraver.
Men det var en slags naiv…
Jeg hater å bruke ordet, men jeg må bruke det.
…patriotisk følelse av at vi ungarere ikke gjør sånt.
Hitler var i Tyskland, så det som skjedde i Tyskland, angikk ikke oss.
Vi var langt unna.
Det var to kriger.
Det var en militær krig, og hånd i hånd med den krigen,
var det en annen krig, krigen ført av SS mot jødene.
Den mørke siden av den ungarske nasjonale identiteten
ble mer og mer åpenbar.
Forfølgelsen av jøder ble mer og mer åpenbar.
Jøder mistet jobbene sine, forretningene sine.
Det var en ungarsk nazistbevegelse, Arrow Cross,
og disse ble selvfølgelig
den mest forhatte og fryktede gruppen for ungarske jøder.
Folk spør seg: "Hvorfor gjorde vi ingenting?"
Vi flyktet ikke. Vi gjemte oss ikke.
Vel, alt skjedde ikke på én gang.
Det skjedde over tid,
så hver gang en ny lov eller restriksjon kom,
tenkte vi: "Enda mer? Det blåser nok snart over."
Hitler invaderte Ungarn den 19. mars 1944.
Jeg var 16 år gammel.
19. mars 1944.
Tyskerne, SS, gikk inn i byen vår.
To motorsykler var hele naziregimet som skulle til for å okkupere byen vår,
for de samarbeidet med folk som bodde der, og som gjorde møkkajobben.
De fleste var folk vi alltid hadde trodd var vennene våre,
men de vendte seg mot oss over natten og gikk over til den andre siden.
Og den neste restriksjonen var
at vi ikke kunne gå på gaten uten den gule stjernen.
Vi hørte at i Tyskland måtte de bære den gule stjernen
før de ble sendt vekk, og i Polen også.
Så da ble vi bekymret.
Jeg gikk ikke med en gul stjerne,
og jeg ble tatt.
Jeg ble satt i en tvangsarbeidsleir et sted nord for Budapest,
som hadde en viktig jernbanebro.
Og jobben vår var å reparere jernbanen,
skinnene, broene… Uten stans.
Mens britene og amerikanerne bombet dag og natt.
Vi var selvsagt redde for å dø.
Men vi håpet også
at de amerikanske og britiske bombeflyene ville treffe målene sine
og ødelegge denne broen, for det var måten å beseire Hitler på.
Jeg rømte fra arbeidsleiren
og sluttet meg til den ungarske motstandskampen.
Og neste påbud var at vi måtte pakke 25 kilo.
Først forsto vi ikke. Hva tar man med seg?
Se for deg ditt eget hjem.
Hva ville du tatt med deg? Hva er 25 kilo?
Hvor mye er 25 kilo?
Tar du med putene? Dynene?
Tar du med servise? Tar du… Hva tar du med deg?
Da vi pakket,
ville jeg ta med noe som skulle minne meg om gode tider.
Jeg var veldig deprimert og bekymret.
Og jeg fant en badedrakt,
en badedrakt som faren min hadde kjøpt til meg.
Jeg vil ikke gjøre dette.
Tre år tidligere kom faren min hjem etter en forretningsreise.
Og han hadde alltid med seg noe til søsteren min og meg.
Og…
Vi spurte alltid: "Hva har du med?"
Han åpnet esken,
og opp av esken tok han den vakreste badedrakt.
Den glinset i stoffet og hadde et mønster av flerfargede blomster.
Og om ettermiddagen, da jeg hørte soldatene trampe opp trappen,
løp jeg inn og tok på meg badedrakten under kjolen.
Og slik dro jeg.
De slo inn døren og kom inn. De ga oss et par minutter…
De sa en halvtime, men det var ikke en halvtime.
…til å samle verdisakene våre,
og så kommanderte de oss ut av huset.
Det var ufattelig at noen kunne kaste ut folk fra hjemmene sine…
…fordi de var jøder.
Våre såkalte venner, og naboer, sto oppstilt langs veien,
og de ropte:
"Det er på høy tid at dere drar. Vi trenger ingen jøder i byen vår.
Vi må bli kvitt alle dere jøder."
Jeg kunne ikke tro mine egne øyne.
Folk jeg gikk på skolen med, barna deres, vi var venner.
Vi delte ting.
Hvorfor er de så fiendtlige? Hvorfor hater de oss plutselig?
Det er som når du leser om da jødene vandret ut av Egypt.
Vi bærer bagasjen vår.
Puter og tepper er knyttet fast.
Og vi barna hjalp til med å bære. Jeg skammet meg.
Vi ville så gjerne tro at de skulle ta oss med til Tyskland for å jobbe.
Vi ville tro det.
Men hele den jødiske befolkningen i Europa var allerede i leirer,
noe vi ikke visste.
Konsentrasjonen, isoleringen og deportasjonen
foregikk innen et konsentrert tidsrom, nemlig tolv uker,
og ingen andre steder ble deportasjonsprogrammet gjennomført
med samme brutalitet og effektivitet som i Ungarn.
De sier at vi skal til en getto, men vi hadde aldri hørt det ordet før.
Det er ikke et ungarsk ord, "getto".
Vi ante ikke hvor vi skulle.
Om morgenen, da vi våknet,
så jeg at vi var på gårdsplassen til en mursteinsfabrikk.
Og i april var det mye regn.
Og vi måtte alltid skifte ut platene, taket besto av plater.
Og vi var alltid våte.
Det var tusenvis av mennesker der, for de kom fra hele fylket.
Og det var vakter overalt , med hunder,
som gikk rundt hele tiden, store schæfere, i veldig stramme bånd.
…for det var masse små hytter her, folk overalt.
-Husker du hvor hytta di var? -Ja.
Hytta mi var her, hvor de stablene med murstein er.
Og en dag kunngjorde de
at alle som ville dra til Tokay for å jobbe på vingårdene,
skulle bli med på toget, og alle meldte seg gladelig frivillig.
for dette var helvetet.
Å jobbe på en vingård var som himmelen sammenlignet med dette.
Vi ble ført til jernbanestasjonen av de ungarske soldatene.
Moren min sa til meg:
"Jeg har gjemt diamanter i folden på skjørtet ditt,
og hvis du ikke har nok å spise, skal du kjøpe brød for dem."
Da vi kom til stasjonen,
innså vi at vi ikke skulle på passasjertoget.
Kvegvognene ventet på oss.
Faren min sa: "Det er tomt for vogner på grunn av krigen.
De har ikke andre. De må bruke det de har."
Alle som ikke gikk, eller ikke gikk fort nok, ble slått.
De lukket dørene, og jeg hørte et dunk på utsiden
da de stengte oss inne.
Det var ikke normalt lenger.
Jeg trodde ikke noe på at de ikke hadde andre tog.
I Budapest begynte det å bli verre på denne tiden.
Jeg måtte skaffe meg ikke-jødiske papirer.
Jeg eksisterte ikke som jøde.
Jeg ville blitt skutt og drept.
Du var et jaget dyr, 24 timer i døgnet, hver eneste dag,
og du visste aldri hvem som var på din side.
Var det ikke for Wallenberg,
hadde verken jeg eller de andre titusenvis overlevd.
Raoul Wallenberg kom da hele Ungarn,
unntatt Budapest, var tømt for jøder.
Han dro til Budapest, på landsbygda,
da jødene allerede var satt på kvegtog
og sendt vekk fra Ungarn.
Og han sluttet seg til den svenske ambassaden der
kun for å prøve å redde jødiske liv.
Ved å utstede såkalte svenske beskyttelses-pass
erklærte han at personer med dette dokumentet
planla å dra tilbake til Sverige etter krigen.
Dette var rent oppspinn, men oppi krigens kaos og forvirring
fungerte dette mirakuløse, verdiløse dokumentet.
Flere av oss fungerte som distributører eller leverandører
av det falske dokumentet
til folk som ventet i beskyttede hus.
Wallenberg leide store leilighetskomplekser,
og satte opp svenske skilt som indikerte at alle beboerne
var under beskyttelse av den svenske regjeringen.
Jeg bodde i St. Stephen Park, nummer 25.
De fleste husene var øvre middeklasse-hus,
og en 3-roms leilighet
som før krisen hadde hatt fire, fem, seks personer boende der,
ble nå til et skur
med 60-70 personer stuet inn i en 3-roms leilighet.
Veldig ubehagelig.
Ja, det var veldig ubehagelig,
men viktigere er at det var utrolig farlig.
Ordet "beskyttet hus" er åpenbart misvisende,
for mange av dem som bodde i de såkalt "beskyttede husene",
ble hentet, ført til bredden av Donau og drept.
Det var ikke vanskelig å komme seg inn i de beskyttede husene.
Soldatene brydde seg ikke.
De sto utenfor. "Bare gå inn."
Men å gå ut, det var det vanskeligste.
Hvis de tyske eller ungarske nazisoldatene var mistenksomme,
beordret de oss til å dra ned buksene,
for vi var de eneste som var omskåret.
En dag hadde jeg festet de falske passene til kroppen under klærne,
jeg skulle levere dem til de i huset så de kunne unnslippe,
men så feilberegnet jeg.
Jeg gikk gjennom kloakken. Jeg visste når jeg skulle klatre opp.
Men jeg gikk feil.
I stedet for å komme ut midt i bygningen, kom jeg ut foran bygningen,
der to soldater sto vakt.
Jeg begynte å løpe så fort jeg kunne, og krysset gata frem og tilbake.
De deporterte en gruppe jøder.
Jeg visste ikke hvor de skulle,
så jeg snek meg inn i den gruppen mens jeg tenkte:
"Jeg har havnet i trøbbel mange ganger, jeg slipper nok unna igjen.
Denne siste gangen."
Fem dager senere endte vi i Buchenwald.
Vi var på toget i fem dager.
Vi satt oppå en haug med bagasje som vi tok med oss.
Vi var rundt 120 stykker i kvegvognen.
Vi satt som sild i tønne, og det var veldig varmt.
De hadde én bøtte for å gå på do.
Og plutselig fylte bøttene seg, og stanken var uutholdelig.
De slapp oss aldri ut for å gå på do.
De ga oss aldri vann. De ga oss aldri mat.
Barna skrek at de ville dra hjem.
"Hvor fører de oss?"
Ingen svarte.
Det var bekmørkt.
Lyset sev bare gjennom sprekkene i kvegvognen.
Faren min fant en sprekk i vognen.
Han kikket ut og sa høyt:
"Jeg tror ikke vi skal til vingården,
for vi krysset nettopp grensen og er på vei mot Polen."
Da han sa "Polen",
husket jeg mannen som fortalte historien om hva de gjorde med barna.
Jeg holdt lillebroren min. Han var to og et halvt år.
Jeg holdt ham hardt.
Og jeg sa til meg selv:
"Jeg skal aldri slippe ham. De får ikke ta ham fra meg."
Plutselig åpnet dørene seg,
og lyset traff oss.
Og fordi vi hadde sittet med øynene lukket i fire-fem dager,
eller vent oss til mørket, så ble vi nesten blendet.
Vi var så glade for å skulle få luft.
Vi skulle gå av, gå på do som vanlige folk,
få vann og kanskje litt mat.
Alle spurte: "Hvor er vi? Hva heter det her?"
Det var et merkelig navn.
Auschwitz.
Her ble vi stanset.
Her var det mye utvelgelse.
-Så dere står på rekke… -Tusenvis av folk!
Vi står tett i tett, og det er forvirring og støy.
Og ikke flytte seg, ikke…
Stå rett som soldater.
Og i midten her gikk SS fram og tilbake og sjekket alle.
De gikk med hundene og truet oss.
-Én rekke, eller sto det flere… -Fem.
-Fem i bredden? -Ja. Så det var enkelt å telle. Fem.
Da jeg hoppet ned fra kvegvognen,
forsto jeg med en gang at alt de hadde lovet oss, var løgn.
Og vi så mange gå rundt i stripete klær og barberte hoder.
Omringet av nazisoldater og blodtørstige hunder.
Og de ropte og skrek.
"Opp med farten! Legg igjen bagasjen. La alt være."
Plutselig ble folk skilt,
og moren min og…
…moren min og…
…og broren og søsteren min, hun holdt lillebroren min på armen,
og min fire og et halvt år gamle søster i hånden. Jeg holdt i henne.
Og det var slik vi gikk mot…
De dyttet oss framover.
Da transportene kom,
ble menneskene sortert.
Det var en veldig svart-hvitt prosess.
Folk måtte stå i en lang rekke.
Foran rekkene sto det leger som sa:
"Denne er for gammel, over 50."
"Denne går til høyre, den andre til venstre."
Moren min ble valgt på jernbanestasjonen
og sendt til venstre, søsteren min og jeg gikk til høyre.
Moren min ble ført
rett fra jernbanestasjonen til gasskamrene.
Innen søsteren min og jeg var kommet inn i leiren,
var ikke moren min lenger i live.
Vi ble ført til en garderobe.
Vi ble fortalt at vi skulle dusje
etter den fryktelige reisen,
at vi skulle få stelle oss litt, og så skulle vi bli tildelt arbeidet vårt.
De beordret oss til å ta skoene i den ene hånden og klærne i den andre.
Og så husket jeg diamantene.
Og jeg tok det blå skjørtet, og midt i folkemengden
tok jeg ut diamantene og holdt dem i hånden,
og jeg sto der uten klær.
Og jeg ble avkledd sammen med de andre,
og der sto jeg i badedrakten min.
Jeg hadde en forutanelse.
Jeg følte at om jeg tok av badedrakten,
om jeg ga fra meg badedrakten,
så ville alle de fine minnene som var sydd inn i badedrakten…
Jeg husket at jeg hadde gått rundt bassenget,
at guttene plystret på meg, og at vennene mine var sjalu.
Og nå skulle jeg ta den av og forlate den her.
Alt som betydde noe for meg i livet, skulle jeg etterlate.
De gjentok
at man måtte legge igjen verdisakene sine. De hadde en egen seksjon for det.
Jeg knuget fast ved diamantene, for de var til å kjøpe brød.
Så jeg puttet dem i munnen.
Og da jeg gikk videre, så jeg at de kikket inn i munnen til folk,
men jeg var… Det var ingen vei tilbake.
Om jeg ga dem fra meg nå, ville jeg bli skutt.
Hvorfor la jeg dem ikke igjen?
Jeg hadde dem i munnen, og jeg var rådløs, så jeg svelget dem.
Vi gikk inn i dusjrommet.
Garderoben ble låst bak oss,
og en gruppe soldater kom inn og tok eiendelene våre.
De ga oss en dusj, en liten, sparsom dusj, og så…
Det var en dør på den andre siden
som førte ut til gårdsplassen på den andre siden av bygningen.
Ved døra lå det en haug av klær,
og de beordret alle til å hente seg ett plagg.
Vi ventet til rundt midnatt, så fikk vi slippe inn i en av trebrakkene.
Tusen mennesker i en brakke.
Hvis én person snudde seg, måtte alle snu seg,
fordi det var så trangt.
Jeg pleide å våkne iskald,
og jeg hadde den samme drømmen,
at jeg er hjemme,
at jeg er veldig kald, men at faren min trøster meg, og så…
Så våkner jeg.
Av en fløyte.
Det er mørkt ute.
Og dette er et helvete.
Vi så en gruppe på rundt 20 menn gå gjennom leiren,
og jeg så på dem idet de gikk forbi. Kanskje jeg kjente noen.
Og plutselig ser jeg faren min.
Min første tanke var å gjemme meg.
Det var fryktelig vondt å se ham
med det barberte hodet og uniformen, som en fange.
Mannen som alltid hjalp alle, som var den snilleste jeg visste om.
Jeg kunne ikke forestille meg hva han hadde følt om han så oss,
med barbert hode og fillete klær.
Jeg ville bare gjemme meg så han ikke skulle se meg.
Men i det øyeblikket fikk vi øyekontakt.
Og jeg så tårene renne nedover kinnet hans.
Det var siste gang jeg så faren min.
Jeg så lastebiler komme,
og hørte skrik fra lastebilene,
og jeg så to barn falle ut av bilen.
Og bilen stanset.
Og lastebilene…
En SS-mann hoppet ut fra førerhuset og plukket opp barna, sånn.
Og han slo ham mot lastebilen
så blodet rant, og kastet ham inn i lastebilen…
Da sluttet jeg å snakke med Gud.
De sa at vi skulle få et nummer.
Et fangenummer.
Vi regnet med å få fangenummeret på klærne eller noe sånt.
Så satte de opp bord.
Og ved hvert bord satt det vakter med store bøker foran seg.
Og vi antok at de skulle føre inn navnene våre
sammen med nummeret de skulle gi oss.
Men så forsto vi at de skulle sette tallet
på kroppen vår.
På armene.
De tok fem av oss og hadde dråper i øynene våre.
De sa ikke hvorfor. Og så satte de oss i fangehullet.
De stengte oss inne,
og vi sto i vann opp til anklene, tett i tett,
og det virket som en evighet.
Det føltes som en evighet. De åpnet aldri døra.
De ga oss aldri noe å spise eller drikke.
Så vi drakk vannet vi sto i.
Vi gikk på do i vannet vi sto i.
Og så åpnet de døra og tok oss ut.
Så tok de oss med opp på gårdsplassen og undersøkte øynene våre.
Og noen av dem kunne ikke se på flere dager etterpå.
Så tok de oss tilbake til brakken, og senere fant vi ut hva de drev med.
De prøvde å endre øyenfargen vår.
For de som ville utføre eksperimenter på mennesker,
var dette en nyttig arbeidsplass.
Det ble gjort eksperimenter i Auschwitz på å sterilisere kvinner,
særlig jødiske kvinner, for å redusere rasen
uten for mye arbeid.
Kvinnene ble siden sendt tilbake til leiren.
Noen ganger ble de overført umiddelbart,
fordi de var såkalte "hemmelige bærere".
De utførte testene og sendte dem så tilbake til Birkenau og gasset dem.
En dag kom en av fangene bort til meg og spurte
om jeg kunne trekke i noen tråder
så de ikke ble sendt til gasskammeret.
Den eneste måten å gjøre det på var å få dem til å gjennomgå flere tester.
For å redde dem måtte vi fortsette å utføre harmløse tester på dem.
Det var planen, og det fungerte.
Og derfor ble jeg frifunnet
i Auschwitz.
Etter å ha overlevd de første fire og et halvt årene av krigen
ble de ungarske jødene drept i siste kapittel
av Hitlers krig mot jødene, da verdens ledere
allerede kjente til detaljene rundt Auschwitz.
Vi kom til Auschwitz under "Den endelige løsningen",
da han var begynt å bli desperat.
Han holdt på å tape krigen. Hitler tapte krigen.
Men han nektet å tape krigen mot jødene.
Sadismen, brutaliteten
og irrasjonaliteten de tyske og ungarske nazistene viste
ved å ville drepe de gjenværende jødene da krigen alt var over,
når de kunne fått sympatipoeng
ved å opptre mer sivilisert overfor disse menneskene,
var ikke til stede, for hatet deres var blindt.
Nazistene avledet tog og transportmidler som de kunne få bruk for,
for å deportere jøder, for å gjennomføre "Den endelige løsningen".
Mens jeg var i Auschwitz,
kom det to-tre transporter daglig.
Med tusenvis av mennesker.
Innen mindre enn seks uker
ble mer enn 438 000 ungarske jøder deportert til Auschwitz.
Gasskamrene og krematoriene hadde ikke kapasitet.
SS måtte grave egne groper til å brenne likene i,
og de brukte jødenes eget fett som brennstoff.
Jeg så hvordan de kastet folk i disse ildgropene.
Og jeg tenkte: "Jeg må være gal. Jeg ser syner."
Det var ikke mulig.
Massegravene var
rundt åtte ganger ti, eller ti ganger ti meter.
Treverk ble stablet i bunnen og satt fyr på.
Så ble likene kastet på bålet. Det var det.
Hvis fettet brant, fungerte graven.
Så ble flere og flere lik kastet nedi.
Så enkelt.
Det er et enormt landskap.
Hvordan kunne folk, normale folk, dra tilbake
etter å ha jobbet her? Eller ha planlagt dette.
Noen må ha planlagt det.
Noen må ha tegnet det.
Noen måtte tegne og planlegge denne formen for effektivitet.
Men hele tiden mens jeg var i leiren, gjennom hele eksperimentet,
hver gang jeg ble pekt ut, svelget jeg diamantene.
Og hver gang jeg svelget dem, måtte jeg finne dem igjen.
Vi fikk gå til latrinen én gang om dagen,
og jeg satt aldri på hullet, for jeg måtte finne diamantene mine.
Og da SS-kvinnen kom inn døra og så meg i hjørnet…
Jeg hadde diamantene i hånden. Vanligvis ventet jeg til…
Jeg pleide å skylle dem i gjørma på vei tilbake,
eller i suppa vi fikk utdelt, om det ikke var gjørme,
men nå måtte jeg bare svelge dem.
Herregud… Dette er latrinen.
Herregud!
Her satt jeg med søsteren min, med Edith, ved siden av meg.
Og Edith hvisker til meg:
"Det er snart sabbat. Det er fredag."
Hjemme hos oss feiret vi sabbat med mat og sang og bønn
og å tenne lys.
Og jeg sa til henne: "Kan vi ikke feire her i latrinen?"
Vi løp tilbake til enden og begynte med sabbatseremonien.
Vi begynte å synge.
Og mens vi sang melodien,
kom flere barn til og begynte å synge sammen med oss.
Noen var fra Holland. Noen var fra Tyskland.
Noen var fra Ungarn, Tsjekkoslovakia… Alle stuet sammen.
Og de hebraiske sangene, bønnene, sabbaten,
forente oss der i latrinen i Auschwitz.
Folk holdt ikke ut lidelsen,
forholdene, sulten, lusene.
Lusene var like store som lillefingerneglen min,
de inntok kroppene våre,
og vi var fulle av sår fra kløing og infeksjoner.
Og da strømmen kom på,
løp de inn i piggtråden for å begå selvmord.
Så straffet de oss. For hver person som løp inn i ledningen,
tok de 100 innsatte og drepte dem foran alle som et eksempel.
De lot oss ikke engang dø når vi selv ville.
Men så kom jeg på noe.
De tok fra meg foreldrene mine.
De tok identiteten min.
De tok søsknene mine, og de tok eiendelene mine.
Det er noe de vil ha fra meg.
Jeg tenkte på sjelen min.
"De får ikke ta sjelen min."
Og der og da bestemte jeg meg for
at jeg skulle reise meg fra gjørma og kjempe,
for jeg nektet å bli til aske.
Da vi ankom Auschwitz,
ble tusenvis av mennesker kremert hver dag.
Nazistene brukte jødiske innsatte,
en spesiell Sonderkommando,
til å hente likene fra gasskamrene og frakte dem til krematoriene.
Så vidt jeg vet, er det bare fire av oss
som jobbet i Sonderkommando, som er i live i dag.
Vi er de eneste øyevitnene
som så hele prosessen fra start til slutt.
Hvordan "Den endelige løsningen" ble utført.
Jeg er jødisk, fra Hellas.
Og jeg bodde i Hellas helt til de sendte meg til konsentrasjonsleiren.
Den første uken i april 1944
ankom jeg Auschwitz.
De plukket ut noen av grekerne til å jobbe i krematoriet.
Det var min første dag. Jeg ante ikke hva som foregikk.
Jeg så 2500 mennesker, helt nakne, gå inn i det store kammeret, som til sist…
Det var bare plass til 500, men de puttet inn 2500.
Så ingen kunne gjøre noe annet enn å stå ved barna sine.
Og 15 minutter etter at de stengte kamrene,
og SS hadde sluppet inn gass fra fire åpninger,
så åpnet de.
Der ser jeg de samme som jeg så for 15 minutter siden.
Alle er døde, står oppreist med barna sine, de er svarte og blå.
Og jeg sa til meg selv: "Hva foregår her?"
Det var en polsk fyr som var der fra før, og jeg sa: "Hvor er Gud?"
Han sa: "Gud er der du har styrken din."
Nyankomne utvalgt til gasskammeret
Det var fire krematorier, og de var i drift døgnet rundt.
Og det kom mange viktige folk fra Berlin for å se jødene dø.
Det var et hermetisk tett kikkehull,
og de kunne se hvordan jødene døde.
Det tar to til fire minutter, avhengig av hvor du er.
Mange mener at vi som jobbet i Sonderkommando,
var skyldige i noe, fordi vi utførte slikt arbeid.
Men vi hadde ikke noe valg.
Hvis du ikke gjorde som de sa, drepte de deg på stedet.
En gang kom det to veldig gode venner av meg.
De het Venezia.
Og jeg fortalte dem at de kom til å bli drept.
De ba meg om mat, og jeg ga dem det jeg hadde,
og jeg fortalte dem hvor de burde stå,
hvor åpningene var, slik at de skulle dø fort.
Og da det var over, tok jeg dem ut og vasket dem
og la dem i ovnen for å bli kremert.
Vi kunne høre artilleriet nærme seg.
Og Budapest var slagmarken mellom tyskerne og den sovjetiske hæren.
Og selv om vi visste at det ville ta uker
før den sovjetiske hæren forhåpentligvis frigjorde de gjenværende jødene,
visste vi at vi fortsatt hadde en tøff tid foran oss.
I Auschwitz, etter jul,
hørte vi at bombingen kom nærmere og nærmere.
Nazistene ville ikke at noen skulle bli frigjort,
så de gjetet folk vekk fra leiren.
Dødsmarsjen var om vinteren.
De som ikke kunne holde tritt, ble skutt i veikanten.
Hvis noen prøvde å rømme,
eller gjøre noe som ikke var tillatt, ble de skutt på stedet.
Vi var tre venner som hadde vært sammen fram til da.
Og vi sverget på at vi ville ofre livet for hverandre.
Vi ville aldri svikte hverandre.
Vi var så unge, vi hadde en drøm om at det var mulig.
En av de tre hadde en skade i kneet og koldbrann,
og en av soldatene la merke til at han haltet.
Så han går for å skyte ham.
Vi stiller oss foran ham. Han trekker Lugeren og sier:
"Dere har tre sekunder på dere.
Enten går dere vekk fra ham, eller så dør alle tre."
Kan du se det for deg, så unge og måtte ta et slikt valg?
Vi hadde lovet å dø for hverandre,
men vi kunne ikke holde det løftet når det sto om livet.
Vi lot ham dø.
Etter rundt ti dagers marsj kom vi til Dachau.
Herregud.
Etter 53 år…
…er det som om det var i går.
De lå strødd på veien,
men du enset det ikke. Du tråkket over lik.
Det betydde ingenting.
-Her? -Ja.
Jeg visste aldri navnet til noen.
Jeg ville ikke bli kjent med noen.
Jeg ville aldri vite det, i tilfelle noen en dag kjente personen
hvis sko jeg hadde tatt av da han døde.
Bare se det for deg, en stund var jobben min å hver morgen…
Jeg måtte gå fra brakke til brakke
og hente lik og frakte dem til krematoriet.
Vi hadde en tralle.
Jeg husker at Sonderkommando, som jobbet i krematoriet,
kom ut, og de åpnet porten.
De tok over trallen herfra, men vi fikk aldri krysse dette.
De snakket aldri om krematoriet, men vi visste.
De som gikk inn dit, kom aldri ut.
Man kom aldri ut derfra.
For om noen kom seg ut, om de lot noen unnslippe,
så ville det være vitner. Så ingen slapp ut.
Se der.
Menneskets umenneskelighet mot andre mennesker
er ubegripelig.
Dette er det mest grusomme menneskene noensinne har klekket ut.
Å brenne mennesker bare for å bli kvitt dem raskere.
Ubegripelig.
Det er følelsesladd. Veldig tøft.
Hvorfor overlevde jeg?
Hvorfor sparte Gud meg?
Noen begynte å rope: "Amerikanere!"
Vi forsto ikke hva de mente, men de pekte mot himmelen.
Plutselig dukket det opp fly fra bak fjellene,
og de bombet konvoien.
Men oss rørte de ikke. Ingen av oss ble skadet.
Det var da jeg fikk vite at USA var med i krigen.
Den 29. april ble jeg beordret til å dra til Dachau.
Om kvelden den 28.
Vi ble beordret til å dra av gårde så fort som mulig til Dachau,
uten å vite hva som ventet.
Vi trodde det var en militærleir, en tysk militærleir som vi skulle innta,
innta den og ta til fange folkene der.
Vi var i nærheten
av det som viste seg å være konsentrasjonsleirer.
Plutselig hører vi maskingevær.
Første tanke var at nå blir vi drept.
Men så oppdaget vi amerikanske soldater klatre, krype og skyte.
Deretter så vi tyske soldater komme derfra.
Og der de møttes her i midten, overga tyskerne seg.
Men se for deg 32 000 mennesker kommer ut av brakkene.
Utenfor leiren,
på togskinnene, sto det…
Jeg tror det var 40 godsvogner.
Fulle til randen av lik.
Og uten å ha hatt noen anelse om hva som ventet oss,
var dette
helt uvirkelig.
De fleste hadde på flanellpyjamas. Det var alt de hadde.
Blå stripe, hvit stripe.
-Flanellpysj. -Folk var svake.
"Svak" er nok ikke engang riktig ord.
De var avmagrede.
Noen så gamle ut selv om de ikke var det.
Vi kalte dem levende døde. Skjeletter.
Først kom det ut et par stykker,
så kom det flere og flere, og de kom mot oss,
for det var som om de forsto…
De gjorde vel det. De forsto at vi var annerledes.
At vi kom for å hjelpe dem.
Og amerikanere holdt våpnene rettet mot tyskerne,
men de drepte dem ikke. De lot oss få dem.
Og vi tok et dusin tyske soldater til fange
og bokstavelig talt rev dem i filler.
Vi tok en tysk oberst.
Og jeg sa til ham
at han skulle til offiserene for å prate med dem.
Han spyttet meg i ansiktet.
Så jeg drepte ham.
Krigen var snart over.
Men disse siste dagene
ville vi ta fra Tyskland muligheten til å gjøre noe sånt mot noen igjen.
Jeg så mange grufulle syn
i de to årene, i Italia, Frankrike og Tyskland.
Men det verste jeg har sett i hele mitt liv,
var de overlevende fra Holocaust.
Jeg vil aldri glemme det.
Jeg var ikke ung lenger.
Jeg var veldig gammel.
Jeg var 16, men jeg var veldig gammel.
Å vende tilbake til friheten var veldig vanskelig.
Hvordan skulle vi slutte fred med verden utenfor, som ikke ville ha oss.
Og vi visste ikke…
…hvem vi kom til å finne og ikke.
De ante ikke hva de skulle gjøre med oss. Vi ble satt i DP-leirer,
flyktningleirer.
Og den nærmest der jeg var, var i Østerrike.
Alle de overlevende som ikke hadde noe annet sted å dra, var i den leiren.
Så det var enda en leir, men den var gratis.
Etter at den sovjetiske hæren frigjorde Budapest,
og jeg ble et fritt menneske igjen,
gikk jeg i månedsvis uten å vite
om moren min eller andre familiemedlemmer ville komme tilbake.
Jeg håpet at å dra tilbake til Auschwitz ville gi meg en avslutning.
Men det var sjokkerende å oppdage
at det heller åpnet for nye spørsmål og ny tvil.
Jeg vil vite mer om familien min.
Hun ønsker informasjon om familien sin og seg selv.
Navnet ditt, er du snill?
Renee. R-E-N-E-E.
Dette er første gang jeg har bestemt meg for
å lete etter informasjon om familien min.
Og søsteren min het Klara.
Fant du noe?
Ja, jeg fant noe. Vi kan se på det sammen.
Vennligst legg kortene ned slik.
Klara. Søsteren min.
Jeg fant registre av søsteren min, faren min og meg selv.
Da jeg spurte om moren min…
…sa arkivaren, historikeren,
at de som ble tatt rett fra jernbanestasjonen
og drept umiddelbart, ikke er i arkivet.
Ta med dette opp til arkivet og ring i klokken, ok?
Takk.
Dette er en blodprøve eller noe medisinsk.
For Klara Weinfeld.
Jeg fant ut at søsteren min ble eksperimentert på,
at de tok blodprøver av henne.
Og hva betyr dette?
Han sa: "Jeg vet ikke. Ingen har spurt meg før.
Men det finnes en dr. Münch, som var sjef for klinikken,
som fortsatt lever."
Og så fant jeg ut at dere skulle intervjue ham,
og at jeg kanskje kunne spørre hva symbolene betydde.
Min søster Klara døde i Auschwitz,
og jeg har nylig fått disse papirene fra Auschwitz.
-Jeg vil at du forklarer dem for meg. -Jeg skal prøve.
Kan du fortelle meg hva dette er?
Nei, ingenting viktig.
Hva slags eksperimenter var dette?
Det er ingenting. Alt er i orden.
-Hvorfor døde hun? "Klinisk institutt."
Det er instituttet mitt.
Hun døde.
Når kom hun? Hvor lenge var hun der?
Et halvt år.
-Et halvt år. -Et halvt år?
Og så døde hun.
Det er den normale perioden. Forstår du?
Var du også i Auschwitz? Da burde du vite det.
Jeg prøvde å være sivilisert,
men han var veldig unnvikende, og jeg ble veldig sint.
Jeg tenkte bare på at tusenvis av mennesker døde på klinikken hans.
Jeg skal tilbake til krematorium V,
for jeg vet at moren min ble tatt med dit.
Jeg skal tenne lys.
Og jeg vet at jeg aldri vil komme tilbake hit mer.
Og for kort tid siden
fikk jeg et nytt brev fra Bergen-Belsen
om at de ikke har Edith Lok i arkivene sine.
Men de fant en Edith Schwarz.
Og jeg kom på at på et tidspunkt bestemte min søster Edith seg for
å ta i bruk min mors navn, men jeg hadde glemt det.
Og i alle disse årene lette jeg etter Edith Lok.
-Kan du finne meg med ungarsk… -Ungarsk?
Skal vi se… Ok.
Det er ikke alfabetisk.
Når jeg drar tilbake til Bergen-Belsen,
vil jeg at mannen og barna mine skal be samme med meg,
for vi skal ha en symbolsk begravelse for Edith.
Her ble alle de begravet
som etter frigjøringen ble brakt til militærblokkene.
Vi fant navnet til søsteren din.
Hun døde her.
Den 2. juni 1945, tror vi.
Alle de som døde de siste dagene, ble begravet her, ved siden av hverandre.
Dette er den mest spesielle dagen i mitt liv.
Endelig er letingen over.
Nå vet vi hva som skjedde, og når det skjedde.
Jeg tok med min mors bønnebok.
Vi skal lese opp disse tradisjonelle bønnene
og tenne et lys til minne om deg.
Og huske deg
for alltid,
så lenge vi lever.
Men det er mange som meg der ute som fortsatt leter.
Fordi for oss var ikke frigjøringen slutten.
Jeg fikk beskjed om at jeg var valgt ut til å få et akademisk stipend
til University of Washington, i en by kalt "Seettle".
Ingen hadde fortalt meg at det ble uttalt "Seattle".
Jeg hadde billett på SS Marine Falcon.
Jeg fant køye B-20,
satte fra meg ryggsekken, og så var det "chow".
Jeg ante ikke hva "chow" var. Det var ikke i ordforrådet mitt.
Men jeg stilte meg i kø.
Vi fikk store metallbrett, og på den tiden
var hjernen min fortsatt innstilt på sult.
Og de fantastiske menneskene hauget på de lekreste ting på metallbrettet.
Og i enden av køen sto det en stor kurv med appelsiner.
Og en stor kurv med bananer.
Moren min lærte meg å gjøre det rette, men nå visste jeg ikke.
Det var en diger sjømann der,
og jeg spurte ham: "Sir, skal jeg ta en banan?
Eller en appelsin?"
Han sa: "Spis så mye bananer og appelsiner du vil."
Og jeg var i himmelen.
Jeg elsket byen min, jeg ser på den som vakker og lykkelig.
Jeg planlegger å dra dit for første gang siden jeg forlot den i 1944.
Se på skiltet, Robin. Det står "Polyana" på russisk.
Ser du?
Elva renner på høyre side.
Vi pleide å bade her…
Jeg håper jeg finner noen jeg kjente før Holocaust,
og kan snakke med dem.
-Sopp på glass. Ser du? -Ja.
Kanskje de kan fortelle om ting som skjedde mens vi var borte.
En kvinne, Mariska, husket besteforeldrene mine,
faren min, moren min og meg.
Jeg ble overrasket over at hun husket meg.
Jeg var redd for at folk skulle være fiendtlige mot meg,
at de skulle anklage meg for å komme tilbake for å ta noe fra dem.
Jeg ble spurt på en pen måte
om jeg ønsket å ta tilbake eiendommen min og komme tilbake og bo der.
Jeg sa nei.
Jeg vil bare at barna mine vet hvor jeg kommer fra,
og jeg ville se byen der jeg vokste opp, en siste gang før jeg dør.
Å dra tilbake til hjembyen min med familien min, med datteren min,
og vise henne denne vakre byen, som…
Samme hvor vi dro, så fantes ikke ordet "jøde".
Denne bygningen var det jødiske samfunnshuset.
Jeg ville besøke det jødiske tempelet, som var en vakker synagoge.
Se hvordan de har latt den…
Kjære vene!
Du aner ikke hva de har gjort med denne byen.
Det er ubegripelig.
Vi dro til tempelet,
og der traff jeg en jødisk mann. Han hadde også vært i Auschwitz.
Hei, snakker du ungarsk?
-God morgen. Er du herfra? -Jeg ble født her i 1928.
-Jeg er fra Weinfeld-familien. -Weinfeld?
Faren min hadde en butikk i Skomakergata,
og moren min gikk selvsagt i tempelet.
Jeg feiret Bar Mitzvah her da jeg fylte 13, i 1941.
Og hvorfor ble du værende her?
Fordi jeg kom tilbake fra Auschwitz
den 6. juni 1945.
Og noen dager senere ble grensene stengt.
Så fulgte han oss gjennom tempelet og forklarte
at dette ikke lenger er et jødisk tempel.
I gamledager var det Davidstjerner her.
Hva gjorde de med dem?
De laget konserthus her.
De fjernet alt.
Det var veldig vondt å se
at dette hellige stedet var forvandlet til et underholdningssted.
Det aller tøffeste var å dra tilbake til huset mitt.
Herregud!
Det er den originale porten.
-Inngangen? -Inngangen, ja.
Det var forfallent.
Det vakre huset som faren min alltid tok vare på.
Og alt var velstelt rundt det.
-Jeg tror den er låst. -Nei. Nei da.
-Jeg får bare ikke åpnet den. -Skal vi gå?
I det øyeblikket ønsket jeg at jeg ikke hadde sett det.
En av naboene,
som bare var barnet da vi ble hentet, bodde der fortsatt.
Takk Gud for at du fortsatt lever.
Jeg husker hvordan alt var før.
Han har nå en russisk kone som var veldig hyggelig.
Ditt eget hus…
Å ta noens hus, hvordan er det mulig?
Det er så mye å fortelle, men du vet hva de sier…
Selv veggene har ører.
Hun var redd for å fortelle meg hva som skjedde etter at vi dro.
Si meg, snakket dere om det etter at vi ble tatt?
Vi var så lei oss for Klara. Vi hørte at hun døde på veien.
Nei. Hun døde der.
Stakkar liten.
Jeg har bare sett det på film.
Brant de virkelig folk på den måten?
Dessverre var det mye verre enn det man ser på film.
Akkurat da følte jeg meg veldig heldig
som kunne dra tilbake til hjemmet mitt USA.
Jeg klarte å beholde diamantene gjennom hele… Gjennom alt.
Etter at jeg ble fri, snakket jeg ikke om Holocaust,
men jeg fikk diamantene innsatt i et tåreformet anheng,
for hver gang jeg reddet dem, gråt jeg.
Så jeg følte at tårene passer godt.
Og jeg sa til barna mine at disse diamantene skal gå
fra generasjon til generasjon
til den førstefødte jenta i familien, for alltid.
…hvordan det smaker.
Du ser de ulike formene og fasettene.
Og det er det eneste jeg…
…jeg har fra moren min.
Jeg vet ikke hva du tenker om…
Livet mitt i dag er noe jeg ikke kan fatte.
Etter å ha blitt valgt av rundt 600 000 velgere i California,
ni ganger, virker det som en drøm.
Og det føles som et utrolig stort ansvar.
Som eneste overlevende fra Holocaust valgt til kongressen i De forente stater,
vet jeg at jeg snakker for både republikanere og demokrater
når jeg fordømmer de nylige terrorangrepene…
Menneskerettigheter er hovedfokuset i livet mitt,
for jeg er overbevist om at det er veien til en mer sivilisert verden.
Min kone Annette og jeg har kjent hverandre hele livet.
Vi vokste opp i Budapest.
Og vi har vært gift i 47 år.
Vi har to døtre, og de kom tidlig til oss og sa
at de ville gi en spesiell gave til foreldrene sine.
Siden familiene våre ble utslettet, ville de gi oss en stor familie.
Og vi har blitt velsignet med 17 vidunderlige barnebarn,
som er midtpunktet i livet vårt.
Jeg vil gjerne bli kjent som en som lærer bort om Holocaust.
Så jeg dro til Museet for toleranse,
hvor jeg grunnla et opplysningsprogram.
Og jeg forteller til grupper som kommer til museet.
…ble til.
Når slike ting skjer,
begynner du nesten å tro at du har gjort noe galt.
Hvorfor gjorde de dette mot meg?
Jeg føler at det er min plikt
å gjøre verden klar over hva som skjedde den gangen.
Jeg har alltid følt at språket mitt er utilstrekkelig.
Og at hvis jeg ville fortelle om opplevelsene mine,
måtte jeg snakke gjennom et medium.
Og jeg fant kunsten.
For kunsten går forbi. Den er hinsides ord.
Jeg ville at overflaten skulle være lagdelt.
Det skal se ut som en mur i oppløsning,
som om den er tapetsert med gårsdagens aviser.
For folk ønsker å glemme fortiden.
Folk ønsker å glemme Holocaust.
Det som holder meg gående,
er familien
mannen min og jeg skapte.
Barnebarna mine.
Tre flotte barn.
To av dem rabbinere.
Og min vakre datter.
Hver eneste dag lærer hun meg hva som er viktig i livet.
Og mannen min, som er fire generasjoner israelsk.
Og en veldig galant mann.
Og han hjalp meg å skape et liv.
Dette maleriet heter Arbeit Macht Frei.
Når du leser på velkomstporten,
for å si det på den måten, Arbeit makt frei…
Kunsten min handler om Holocaust,
for jeg har ikke noe minnesmerke for folket mitt.
Jeg vet ikke hvor de er.
Veldig mange fra familien min døde, veldig mange ble drept.
Basch-familien ble nesten utslettet. Men vi har gjenreist oss.
Så når vi samles nå, er vi ganske mange.
Og for en glede å sitte med familien min
og se meg rundt og tenke på hvor nær døden jeg var,
og nå sitter jeg rundt et bord, og det er 11-12 av oss,
og vi hyller livet.
Gleden ved å leve er vidunderlig.
En dag, det var en søndag, banket noen på døren min og kom inn…
Jeg gikk og åpnet,
og de hadde noe pakket inn i en avis under armen.
Han sa: "Er du Paul Parks?" Jeg sa: "Ja."
Han sa: "Vi har lett etter deg i flere år. Vi har prøvd å finne deg."
"Hvorfor?", sa jeg.
Han sa: "En av fyrene dere frigjorde fra Dachau, husket deg.
Han døde for flere år siden.
Og han hadde laget en menora i leiren.
Han laget den av betongspiker
og sveiset og flettet den sammen mens han var i leiren.
Og han ville at du skulle ha den.
Så vi har lett etter deg for å gi deg den. Vær så god."
Og han ga meg en vakker menora.
Frigjøringen var som en gave fra verden.
Og det var første gang jeg erkjente Gud igjen,
at Han er her og hjalp meg å komme hit.
Jeg tror ikke Gud skapte Holocaust.
Jeg tror Gud ga oss et sinn og et hjerte og fri vilje.
Og det er opp til menneskene hva de gjør med livet sitt.
Og jeg klandrer mennesket, ikke Gud.
Jeg kan ikke rasjonelt forklare,
eller emosjonelt og intellektuelt forklare Holocaust.
Jeg finner ikke
noen plass for
en høyere autoritet i dette marerittet.
Hva slags folk er vi?
Hva lærer bøkene oss?
Hva er forskjellen mellom meg
og et annet barn? Hva sier Bibelen?
Hva handler dette om?
Hitler var en patologisk antisemitt til siste slutt.
Og et av hans siste testamenter,
eller advarsler til tilhengerne,
var at de skulle fortsette krigen mot jødene.
I testamentet sitt fra 29. april 1945
sier han: "Framfor alt oppfordrer jeg regjeringen og folket
til å opprettholde raselovene til det ytterste,
og å kjempe nådeløst mot det som forgifter alle nasjoner,
jøder over hele verden."
Holocaust må ses på som et kapittel
i den lange historien om menneskenes umenneskelighet mot hverandre.
Man kan ikke ignorere diskrimineringen
som mange mennesker opplever,
på grunn av rase, farge eller tro.
Man kan ikke ignorere slaveriet.
Man kan ikke ignorere heksebrenningen.
Man kan ikke ignorere drapene på kristne i romertiden.
Holocaust er kanskje kulminasjonen
av den typen grusomheter som kan oppstå
når menneskene mister integriteten sin,
troen på menneskelivet som hellig.
Tekst: Marie Wisur Lofthus