Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Örök rejtély számomra, de talán az egész világ számára,
hogy a németek mennyi munkaerőt,
vonatot, teherautót és energiát szenteltek
a zsidóság megsemmisítésére, egészen az utolsó napig.
Ha fél évvel előbb abbahagyják, és ezt az energiát
önmaguk megerősítésére fordítják,
tovább kitarthattak volna.
De a zsidók megölése
még a győzelemnél is fontosabb volt számukra.
A második világháború során, az Adolf Hitler vezette náci Németország
sorra igázta le az európai nemzeteket.
Európa zsidóságát megfosztotta jogaitól, gettókba kényszerítette,
koncentrációs táborokba hurcolta, majd megölte.
1944-ben, amikor már egyértelmű volt, hogy elveszítik a háborút,
Hitler és hívei rendületlenül folytatták a zsidók elleni háborút.
Haderői feszített tempóban irtották
Európa legnagyobb megmaradt zsidó népességét, a magyar zsidókat.
Ebben a filmben öt magyar túlélő beszél
a háború utolsó évében átélt eseményekről.
Egy Polena nevű városban nőttem fel, a Kárpátok hegyei közt.
Kicsi városka volt, két fő utcával.
Az ott felvisz egészen a… Ott egy templom van.
Volt postahivatal, városháza, egy templom, és egy zsinagóga.
Mindenki ismerte egymást.
Gyönyörű volt.
Egy Ungvár nevű városban éltem.
Kisváros volt,
mégis nagyvárosi, kozmopolita hangulata volt.
Itt a sarkon túl, volt egy kis büfé, pontosan itt, és…
Mi… Ide jártunk délután uzsonnázni.
Egy Sárvár nevű városban éltünk.
Magyarországon van, az osztrák határ közelében.
A parasztok minden nap nagy kosarakban hozták az árut
a szomszédos falvakból.
a fejükön meg a vállukon vitték a kosarakat.
Szaszovó egy egészen kicsi közösség volt,
mindössze 3000 ember.
Nem volt áram, egyáltalán semmilyen közmű.
Nagyon egyszerű és egyhangú életet éltem. Izgalmak nélkül.
De Budapesten, ahova felkerültem, egészen más volt az élet.
Óriási volt a különbség.
Meglátni ezt a várost, „Úristen!”
Soha nem hittem volna, hogy ilyen létezhet!
Budapest egy tündöklő világváros volt,
egyenrangú társa Bécsnek, Párizsnak vagy Londonnak Európa fővárosai között.
A Parlament csodálatos épülete
tanúja volt a magyar történelem legjobb és legrosszabb pillanatainak.
A budapesti zsidók többsége
teljesen asszimilálódott. Mély hazaszeretetet érzett,
és rendkívül büszke volt magyar kulturális örökségére.
Körülbelül 800 zsidó család élt a városunkban
és talán 10 vagy 11 ezer nem zsidó.
Voltak nem zsidó barátaim, randevúztam nem zsidó fiúkkal.
A szüleimnek is voltak nem zsidó barátaik.
Magyarnak is éreztük magunkat.
Nem csak zsidónak.
Vagyis a judaizmus a vallásunk volt,
de mi magyarok voltunk.
A köztisztviselők és katonák hűségesküje 1934. augusztus 2.-án
nem Németországnak, hanem személyesen Hitlernek szólt.
Amikor Hitler Németország teljhatalmú urává lett,
ígéretet tett az aggódó Ausztriának,
hogy határait tiszteletben fogja tartani.
1938-ban, 10 évesen,
megvettem az első újságomat,
és a főcím így szólt,
„Hitler bevonul Ausztriába.”
Éreztem, hogy ez történelmi pillanat,
ami óriási hatással lesz
a magyar zsidók, a családom és a magam életére.
Németország bevonul Lengyelország és Danzig Szabad Állam területére.
Varsót bombázzák, robbantják, és ágyúzzák.
Lengyelország romokban.
LENGYELORSZÁGOT LEROHANTÁK
Menekültek érkeztek Lengyelországból Magyarországra.
A legtöbb zsidó család férfitagjai péntek este elmentek a templomba,
és hazahoztak ilyen embereket, hogy menedéket nyújtsanak nekik.
Jöttek, és meséltek.
Ez gyakran eszembe jut…
az ember nem hitt nekik.
Hallottam, ahogy apám egy másik férfival beszélget,
aki azt mesélte, mit csinálnak a nácik Lengyelországban.
És olyat hallottam, amit sose fogok elfelejteni…
Azt mondta, a nácik elragadják a zsidó csecsemőket,
a lábuknál fogva széttépik,
és aztán a Dnyeszterbe dobják őket. Az egy folyó Ukrajnában.
Aztán később,
egyre rosszabb dolgokat meséltek.
Sortüzekről és tömegsírokról kezdtünk hallani.
Volt egyfajta naív…
nem szívesen mondom így, de nem tudom jobban leírni…
hazafias érzés az emberekben, hogy mi, magyarok, nem teszünk ilyesmit.
Hitler Németországban van, és ami ott van, az ránk nem vonatkozik.
Az messze van tőlünk.
Két háború zajlott.
Volt egy katonai háború,
és azzal párhuzamosan
folyt egy másik háború,
az SS hadjárata a zsidók ellen.
A magyar nemzeti karakter sötét oldala
egyre nyilvánvalóbb lett.
Egyre nyilvánvalóbb volt, hogy zsidóüldözés zajlik.
A zsidók elvesztették a munkájukat, a vállalkozásaikat.
A magyar nemzetiszocialisták létrehozták a Nyilaskeresztes Pártot,
és őbelőlük lettek
a magyar zsidók leggyűlöletesebb és legrettegettebb üldözői.
Az emberek mindig azt kérdezik, „Hogyhogy nem csináltunk semmit?”
Nem menekültünk el. Nem rejtőztünk el.
De a dolgok nem egyszerre történtek.
Apránként történtek a dolgok.
Amikor egy új törvény, vagy korlátozás életbe lépett,
azt mondtuk: „Ez még nem a világ vége! Majd elcsitul ez is.”
Hitler 1944 március 19-én vonult be Magyarországra.
Tizenhat éves voltam.
1944 március 19.
A németek, vagyis az SS, bevonult a városunkba.
A városunkat elfoglaló náci rezsim két motorkerékpárból állt,
mert az ott lakók között már ott voltak, és ők elvégezték a piszkos munkát.
Többnyire olyanok, akiket éveken át a barátainknak hittünk,
és egyik pillanatról a másikra ellenünk fordultak.
Az ellenségeink mellé álltak.
A következő korlátozás szerint
sárga csillag nélkül nem mehetünk ki az utcára.
Tudtuk, hogy Németországban is ilyet kellett viselniük,
mielőtt elvitték őket,
és Lengyelországban is így volt.
Ennél a pontnál megijedtünk.
Nem hordtam a sárga csillagot,
és elkaptak.
Kényszermunkára vittek,
Budapesttől északra,
ahol egy fontos vasúti híd volt.
Az volt a feladatunk, hogy a pályatestet javítsuk,
a vágányokat, és a hidakat, megállás nélkül,
miközben az angolok és az amerikaiak éjjel-nappal bombáztak.
Természetesen féltettük az életünket,
de azt is reméltük,
hogy az amerikai és az angol bombázók eltalálják a célpontjaikat,
és elpusztítják ezt a hidat,
mert az segíthet legyőzni Hitlert.
Ebből a táborból megszöktem,
és csatlakoztam a titkos antifasiszta szervezethez.
A következő rendelet szerint össze kellett csomagolnunk…
Legfeljebb 25 kilót Először nem értettük. Mit vigyünk?
Képzeljék el az otthonukat.
Mit vinnének, ami 25 kiló?
Mi az, hogy 25 kiló?
Mennyi az a 25 kiló?
Vigyük a párnákat? A takarókat?
Vigyünk edényeket? Vigyünk…
Mit vigyünk?
Amikor csomagoltunk,
akartam vinni valamiit, ami emlékeztet a jó időkre.
Nagyon szomorú voltam és féltem.
Kezembe akadt egy fürdőruha,
amit az apám hozott nekem.
Nem akarom ezt csinálni.
Egy üzleti úton volt, talán három évvel azelőtt,
és amikor hazajött,
mindig hozott nekünk valamit.
A nővéremnek és nekem.
És…
persze mindig megkérdeztük: „Mit hoztál?”
és ő kinyitotta ezt a dobozt,
és ez a gyönyörű fürdőruha volt benne.
Csillogó szaténból volt,
színes virágmintával.
Aztán délután, amikor hallottam a katonák csizmáját feljönni a lépcsőn,
visszaszaladtam, és felvettem a fürdőruhát a ruhám alá.
És így mentem el.
Betörték a bejárati ajtót. Bejöttek. Néhány percet adtak.
Fél órát mondtak, de még annyi se volt arra,
hogy összeszedjük a holminkat,
és kivezényeltek minket a házból.
Nem tudtam elhinni, hogy az embereket csak úgy elviszik az otthonukból,
mert zsidók.
Az úgynevezett barátaink és a szomszédaink
az út mellett álltak kétoldalt,
és kiabáltak:
„Csakhogy eltűntök innen! Nem kellenek zsidók a mi városunkba.
Végre megszabadulunk tőletek.”
Álltam, és nem tudtam elhinni, amit látok.
Együtt jártam iskolába a gyerekeikkel.
A barátaim voltak, megosztottuk a dolgainkat.
Miért ilyen ellenségesek? Miért utálnak minket hirtelen?
Az egyiptomi kivonulás lehetett ilyen.
Cipeljük mindenünket.
A párnák és a takarók batyuba kötve.
És mi, gyerekek segítünk cipelni. És szégyellem magunkat.
El akartuk hinni, hogy Németországba megyünk dolgozni.
El akartuk hinni.
Addigra az egész európai zsidóság táborokban volt már,
amit mi nem tudtunk.
Az összeterelést, a gettósítást és a deportálást
feszített tempóban, azaz 12 hét alatt hajtották végre.
A deportálási programot sehol máshol nem hajtották végre
olyan kegyetlenül és olyan gyorsan, mint Magyarországon.
Azt mondták, egy gettóba visznek minket.
Ezt a szót addig nem is hallottuk.
Az nem magyar szó, a „gettó”.
Nem tudtuk, hova kerültünk.
Reggel, amikor felébredtünk,
láttam, hogy egy téglagyárban vagyunk.
Egy téglagyár udvarán.
Április volt, sokat esett az eső. Nagyon sok eső volt.
És mindig…
Cserélnünk kellett a lepedőt, mert abból volt a tetőnk.
És folyton vizesek lettünk.
Több ezren voltunk ott, mert az egész megyéből jöttek.
És mindenhol őrök, kutyákkal.
Folyton körülöttünk járkáltak nagy német juhász kutyákkal
feszes pórázon.
…mindenhol kunyhók voltak, és rengeteg ember mindenhol.
- Tudod, hol volt a tiétek? - Igen.
Pontosan itt, ahol ezek a téglarakások vannak.
Aztán egyszer csak bejelentették,
hogy aki akar Tokajban dolgozni,
a szőlőben és a borászatban, gyűljön oda.
Mindenki önként és örömmel szállt be a vonatba,
Mert az ott pokoli volt.
Ehelyett egy szőlőben dolgozni valódi mennyország lett volna.
A vasútállomásra magyar katonák vittek minket.
Anyám azt mondta,
„A szoknyádba felhajtásába gyémántokat varrtam.
Ha nem lesz elég ennivalód, abból kenyeret vehetsz.”
Amikor megérkeztünk az állomásra,
rájöttünk, hogy nem személyvonatra fogunk szállni.
Marhavagonok vártak ránk.
Apám azt mondta, „A háború miatt nincsenek már rendes vonataik.
Nincs már másmilyen. Azt kell használniuk, ami van.”
Aki nem indult el, vagy nem ment elég gyorsan, megverték.
Amikor bezárták az ajtót , hallottam a kattanást kívülről.
Egy retesszel bezártak minket oda.
Ez már nem tűnt normálisnak.
Már nem hittem el, hogy nem volt másmilyen vonat.
Budapesten a helyzet egyre romlott.
Árja papírokat kellett szereznem.
Zsidóként nem létezhettem.
Rögtön agyonlőttek volna.
Űzött vadak voltunk, a nap 24 órájában.
és nem tudhattuk, hogy akivel találkozunk
vajon a mi oldalunkon áll-e.
Wallenberg nélkül
se én, se több tízezer másik ember nem maradt volna életben.
Raoul Wallenberg akkor jött, amikor az ország teljes területéről,
Budapest kivételével, már az összes zsidót elvitték.
Akkor érkezett Budapestre, amikor vidéken
a zsidókat már marhavagonokba tették,
és elszállították az országból.
A svéd nagykövetség munkatársa lett,
kizárólag zsidó életek megmentésének céljából.
Úgynevezett svéd védőútlevelek kibocsátásával
a dokumentum birtokosát olyan személynek nyilvánította,
aki a háború végén Svédországba fog utazni.
Ez puszta kitaláció volt, de a háborús káosz és zűrzavar idején
ez az értéktelen papírdarab csodatevő erejűnek bizonyult.
Sokan vittünk szét futárként
ilyen hamis útleveleket
a védett házakban váróknak.
Wallenberg nagy lakóházakat bérelt,
és egy svéd címer kihelyezésével
az ott lakókat a svéd királyi kormány védelme alatt állónak nyilvánította.
Én a Szent István park 25-ben voltam.
A legtöbb ilyen házban felső középosztálybeliek laktak.
Egy három hálószobával rendelkező lakás
ahol négy, öt, hat ember élhetett a válság előtt,
hirtelen nyomortanyává változott,
és 60-70 ember zsúfolódott össze egy három hálószobás lakásba.
Kényelmetlen lehetett.
Nagyon kényelmetlen volt, drágám,
de még rosszabb volt, hogy hihetetlenül veszélyes is.
A „védett ház" egy nyilvánvalóan téves elnevezés,
hiszen az úgynevezett "védett házakban” élők közül
sokakat elkaptak, és belelőttek a Dunába.
Bejutni egy védett házba… az nem volt nehéz.
A katonákat nem érdekelte.
Ott álltak a ház előtt. „Menj csak be!”
De kijönni…
az már nagyon nehéz dolog volt.
Ha a német katonák vagy a nyilasok gyanúsnak találtak,
ránk szóltak, hogy vegyük le a nadrágunkat,
mert csak a zsidók voltak körülmetélve.
Egyszer a ruhám alatt, a testemre kötözve vittem a hamis útleveleket,
hogy a címzettek kijuthassanak az épületből.
De rosszul számoltam.
A csatornán keresztül érkeztem, és bent akartam kijönni.
De valamit elrontottam.
Az épület közepe helyett
az épület előtt jöttem ki,
ahol két katona őrizte a házat.
Teljes erőmből futni kezdtem,
egyik oldalról a másikra cikáztam.
Egy csoport zsidót vittek valahova.
Nem tudtam hova,
de beálltam közéjük. Azt gondoltam,
„Sokszor kerültem már bajba, majdcsak megúszom most is.
Legfeljebb megszököm valahogy.”
Öt nap múlva Buchenwaldban voltunk.
Öt napig lehettünk a vonaton.
Egy kupac csomagon ültünk, amit magunkkal cipeltünk.
A mi vagonunkban körülbelül 120-an voltunk.
Összepréselve, mint a szardínia, és hőség is volt.
Egy vödör volt, az volt a mellékhelyiség.
És a vödör egyszer csak megtelt, és a szag elviselhetetlen volt.
Soha nem nyitották ki az ajtót, hogy kint mehessünk ki.
Soha nem adtak vizet. Soha nem kaptunk enni.
A gyerekek visítottak, hogy haza akarnak menni.
„Hová visznek minket?”
Senki nem válaszolt.
Teljesen sötét volt.
Fény csak a marhavagon résein át jutott be.
Az apám talált egy rést a vagon falán.
Kinézett, és azt mondta hangosan,
„Ne hiszem, hogy a szőlészetbe megyünk,
mert épp most léptük át a határt, és Lengyelország felé megyünk.”
Amikor azt mondta, Lengyelország,
eszembe jutott az a férfi,
aki mesélte, mit csinálnak ott a gyerekekkel.
A karomban volt a kisöcsém, aki két és fél éves volt.
Magamhoz szorítottam,
és azt mondtam neki, vagy magamnak,
„Nem engedem el soha. Nem vehetik el tőlem.”
Amikor kinyitották az ajtót…
hirtelen megütött minket a fény.
Mivel négy-öt napja csukva volt a szemünk,
vagy hozzászokott a sötéthez,
szinte megvakultunk.
Boldogok voltunk, hogy levegőhöz jutunk.
Leszállhatunk, elmehetünk wc-re, normálisan.
Ihatunk vizet, és talán enni is kapunk.
Mindenki azt kérdezte, „Hol vagyunk? Hogy hívják ezt a helyet?”
Nagyon furcsa neve volt.
Auschwitz.
Itt megállítottak minket. Itt álltunk.
Itt volt a válogatás.
- Mindenki egy sorban– - Több ezer ember,
szorosan egymás mellett,
és összevisszaság és zaj.
És, „Nem mozogni nincs mozgás!”
Mint a katonák, vigyázzban.
Középen sétálnak az SS katonák,
és szemmel tartanak.
Kutyákkal mentek, félelmetes volt.
- Egyesével vagy egymás mellett– - Ötösével.
Öten minden sorban.
Hogy könnyű legyen számolni.
Amikor leugrottam a marhavagonról,
rögtön láttam, hogy amit ígértek,
amit mondtak, hazugság volt.
Egy csomó embert futott valahova csíkos ruhában, kopaszra borotvált fejjel.
Körös-körül náci katonák és harapós kutyák.
Kiabáltak, üvöltöttek.
„Sietni! Csomagokat itthagyni! Mindent itthagyni”
Egyszer csak kétfelé választották az embereket,
és az anyám és a…
az anyám és…
és az öcsém és a húgom…
Az öcsém volt az egyik karján,
a négy és fél éves húgom a másik kezét fogta. Én meg az övét.
Így mentünk…
Amerre mennünk kellett.
Amikor a szállítmányok beérkeztek,
az embereket szétválogatták.
Az eljárás egyszerű volt, nagyon egyszerű.
Az embereknek egy hosszú sorban kellett megállniuk.
A sor elején volt néhány katonaorvos, aki megmondta,
„Ez túl öreg, elmúlt 50.”
„Ez jobbra, a másik balra.”
Anyámat a vasútállomáson
bal felé küldték, a húgomat és engem jobbra.
Anyámat a vasútállomásról
egyenesen a gázkamrába vitték.
Mire a húgom és én elértük a tábort,
anyám már nem volt életben.
Egy öltözőbe vittek minket.
Azt mondták, zuhanyozni fogunk ezután a…
rettenetes utazás után,
felfrissíthetjük magunkat,
aztán megmondják, mi lesz a munkánk.
Az volt a parancs, hogy egyik kezünkben legyen a cipőnk, a másikban a ruhák.
És eszembe jutottak a gyémántok.
Fogtam a kék szoknyát, és ott a tömegben
kikaptam a gyémántokat, és a kezemben fogtam őket.
Ruha nem volt rajtam.
Emlékszem, ahogy levetkőztem a többiekkel,
és csak a fürdőruha volt rajtam, úgy álltam ott.
Elfogott egy érzés.
Azt éreztem, hogy amikor leveszem,
és itthagyom ezt a fürdőruhát,
a hozzá kötődő sok csodás emlékkel…
hogy a strandon sétáltam,
fütyültek utánam a fiúk, a barátnők meg irigykedtek.
Amikor leveszem, és itthagyom,
búcsút mondok mindennek, ami fontos volt nekem.
Többször elmondták,
ha van valami értékünk, tegyük le.
Volt egy külön hely erre.
Semmiért nem adtam volna a gyémántokat, mert azt kenyérre kaptuk.
Szóval betettem a számba.
Aztán mikor visszaálltam a sorba,
láttam, hogy mindenkinek ki kell nyitni a száját, és belenéznek.
de én már– Már nem tudtam visszacsinálni.
Nem vallhattam be, akkor lelőnek.
Miért nem hagytam ott őket?
A számban voltak,
nem tudtam, mit tegyek, végül lenyeltem őket.
Bementünk a zuhanyzóba,
és az öltözőt mögöttünk lezárták.
Bejött egy kommandó, és elvitte a holminkat.
Volt valamennyi víz is, pár csepp, aztán…
Volt egy ajtó a másik oldalon,
ami az épület másik oldalára, egy udvarra vezetett.
Az ajtónál egy halom ruha.
Az volt a parancs, hogy mindenki egy darab ruhát vegyen el onnan.
Körülbelül éjfélig vártunk,
és akkor megengedték, hogy bemenjünk az egyik ilyen barakkba.
Ezer ember egy barakkban.
Ha egy ember megfordult, mindenkinek meg kellett fordulnia.
Annyira szorosan voltunk egymás mellett.
Mindig annyira fáztam reggelre,
és én…
visszatérő álmaim voltak,
hogy otthon vagyok,
hogy nagyon fázom,
de jön az apám és megvigasztal…
Aztán felébredsz.
Sípszóra.
Kint sötét van.
És egy elmebajos pokol vesz körül.
Egyszer egy csoport férfi jött át a táboron, talán húszan lehettek.
Amikor elmentek mellettünk,
néztem, hátha van köztük ismerős.
És hirtelen felismerem az apámat.
Az első gondolatom az volt, hogy el akarok bújni.
Szörnyen fájdalmas volt így látni őt,
borotvált fejjel, egyenruhában, mint egy elítélt.
Egy ember, aki mindenkinek segített,
a lehető legkedvesebb emberi lény.
Nem tudtam elképzelni, mit érezne, ha meglátna minket így,
kopasz fejjel, rongyokban?
Szóval el akartam bújni, hogy ne lásson.
És abban a pillanatban összetalálkozott a tekintetünk.
Láttam a könnyeket lefolyni az arcán.
Akkor láttam utoljára apámat.
Teherautók jöttek,
és sikoltozás hallatszott belőlük,
Két gyerek kiesett a teherautóból.
A kocsi megállt,
És akkor…
Egy SS katona kiszállt előlről,
és felvette a gyerekeket így.
És nekiütötte a teherautónak,
folyt belőle a vér, és feldobta a teherautóra.
Ettől fogva nem beszéltem Istenhez.
Mondták, hogy kapni fogunk egy számot.
Egy fogolyszámot.
Mi persze azt gondoltuk, ez a szám
majd a ruhánkon lesz vagy valahol.
És felállították ezeket az asztalokat.
minden asztalnál nők,
előttük óriási nyitott könyvekkel.
Azt hittük, beleírják a nevünket,
és a számot, amit adnak.
Aztán rájöttünk, hogy ezt a számot
a testünkre írják.
A karunkra.
Ötünket elvittek, és a szemünkbe csepegtettek valamit.
Nem tudtuk, miért. Nem mondták meg. Aztán beraktak egy sötét lukba.
Ránkzárták az ajtót,
és ott álltunk bokáig vízben, szorosan egymás mellett,
úgy tűnt örök időkre.
Egy örökkévalóságnak tűnt. Soha nem nyitották ki az ajtót.
Nem kaptunk se enni se inni.
Azt a vizet ittuk, amiben álltunk.
És oda végeztük a dolgunkat.
Aztán kinyitották az ajtót, és kivettek minket.
Felhoztak minket az udvarra,
és megvizsgálták a szemünket.
Néhányan utána napokig nem láttak.
Visszavittek minket a barakkba,
később tudtuk meg, mit csináltak.
A szemünk színét próbálták megváltoztatni.
Akik embereken akartak kísérletezni,
azoknak célszerű volt itt dolgozni.
Sok kísérletet végeztek Auschwitzban a nők sterilizálásával kapcsolatban.
Elsősorban a zsidó nők miatt, hogy a faj elterjedtségét
a lehető legkevesebb fáradsággal tudják csökkenteni.
A nőket utána visszaküldték a táborba.
Volt, hogy rögtön a gázkamrákhoz vitték őket,
mert úgynevezett „titokhordozók” voltak.
Elvégezték rajtuk a kísérleteket, és Birkenauba kerültek elgázosításra.
Egyszer egy fogoly, aki ismert engem, megkérdezte,
nem tudnék-e valahogy segíteni…
nem tudnék-e tenni valamit, hogy ne kerüljenek a gázkamrába.
Ennek egyetlen módja az volt, ha újabb kísérletekben vesznek részt.
Hogy életben maradjanak folyamatosan ártalmatlan kísérleteket kellett végezni.
Ezt lett eltervezve, és valahogy működött is.
Ezért is mentettek fel…
Auschwitzban.
A háború első négy és fél évében az életveszélyt még elkerülő
magyar zsidók megölése Hitler zsidók elleni háborújának
utolsó szakaszában történt meg,
amikor a világ vezetőinek már pontos ismeretei voltak Auschwitzról.
Amikor mi Auschwitzba érkeztünk,
az a „végső megoldás‘” időszaka volt,
a kétségbeesett küzdelem ideje.
Hitler a háborút lényegében már elveszítette.
De a zsidók elleni háborút nem volt hajlandó elveszíteni.
A szadizmus, a kegyetlenség, és az értelmetlenség
amivel a német és magyar nácik
a megmaradt zsidók kiirtását folytatták, miután a háborút már elvesztették,
és talán jópontokat gyűjthettek volna,
ha emberségesebb magatartást mutatnak irányukban,
de elvakult gyűlöletük ezt nem tette lehetővé.
Fontos vonatokat, szállítóeszközöket vontak meg saját maguktól,
hogy azokat
a zsidók deportálására használják fel,
és a „végső megoldás” programját végigvigyék.
Amíg Auschwitzban voltam,
napi két- három szállítmány érkezett.
Több ezer emberrel.
Kevesebb mint hat hét alatt
több mint 438 000 magyar zsidót
szállítottak Auschwitzba.
A gázkamrák és a krematóriumok nem bírták az iramot.
Az SS-nek speciális gödröket kellett létrehoznia,
ahol a testek elégetéséhez
a saját testükből származó zsírt használták tüzelőanyagként.
Láttam, ahogy embereket dobáltak a tűzgödrökbe.
Azt gondoltam, „Kezdem elveszíteni az ép elmémet.”
Nem lehet, hogy ez valóság.
A tömegsírok
körülbelül nyolcszor tíz, vagy tízszer tíz méter szélesek voltak.
Fát halmoztak az aljára, és meggyújtották.
Aztán a holttesteket rádobták a tűzre. Így működött.
Ha a zsír meggyulladt, a sír működött.
Aztán egyre több és több holttestet dobtak bele.
Ilyen egyszerű.
Milyen hatalmas terület ez.
Hogy tudtak emberek, normális emberek
hazamenni, miután itt dolgoztak?
Vagy akik megtervezték?
Valakinek ezt meg kellett terveznie.
Ehhez mérnöki munkát kellet végezni.
Valakinek meg kellett terveznie ezt a hatékony gépezetet.
Végig a táborban, és amikor kísérleteztek rajtam,
ahányszor kiválasztottak, lenyeltem a gyémántokat.
Miután lenyeltem, mindig újra meg kellett találnom.
Naponta egyszer mehettünk a latrinába.
Soha nem ültem a lyuk fülé, mert meg kellett keresnem a gyémántjaimat.
És amikor az SS-es nő az ajtóhoz ért, és meglátott a sarokban…
már a kezemben voltak a gyémántok. Általában vártam, amíg…
Visszafelé le tudom öblíteni a sárban,
vagy ha nem volt sár,
a következő levesben,
de akkor nem volt erre időm, le kellett nyelnem.
Istenem! Ez a latrina.
Jó ég!
Egyszer itt voltam
a húgommal, Edith-tel,
és Edith azt súgja nekem,
„Már majdnem itt a Szombat. Péntek van. Már majdnem Szombat.”
Milyen szépen ünnepeltük a Szombatot az otthonunkban,
étellel, énekléssel, imával,
és a gyertyagyújtás.
Azt mondtam neki, „Miért nem ünnepeljük meg bent, a latrinában?”
Visszaszaladtunk hátra, és elkezdtük a szombati ceremóniát,
elkezdtünk énekelni.
Ahogy énekeltük a dallamot,
más gyerekek gyűltek körénk, és ők is velünk énekeltek.
Volt ott aki Hollandiából jött, volt aki Németországból.
Magyarországról, Csehszlovákiából. Egy helyre hajítva mind.
És hirtelen, a héber dalok, az imák, a Szombat
egybefűzött minket Auschwitz latrinájában.
Az emberek nem bírták a sok fájdalmat,
a körülményeket, az éhezést és a tetveket.
A tetvek akkorák voltak, mint a kisujjam körme,
beágyazódtak a testünkbe,
és fájdalmaink voltak a vakarózástól és a fertőzésektől.
Amikor áram volt a kerítésben
odafutottak a szögesdróthoz, hogy megöljék magukat.
Ezért minket büntettek meg. Minden emberért, aki megtette,
100 rabot öltek meg.
Mindenki szeme láttára, hogy példát statuáljanak.
Meghalni se engedtek saját akaratunkból.
Aztán volt egy gondolatom.
Elvették a szüleimet.
Mindazt, aminek magamat gondoltam.
Elvették a testvéreimet.
Elvették minden tulajdonomat.
Valamit még akarnak tőlem.
És a lelkemre gondoltam.
Azt mondtam, „A lelkemet nem adom.”
Akkor és ott eldöntöttem,
„Fel fogok állni ebből a sárból, és küzdeni fogok,
mert belőlem nem lesz hamu.”
Amikor megérkeztünk Auschwitzba,
ezreket hamvasztottak el nap mint nap.
A nácik zsidó rabokat,
az úgynevezett Sonderkommandót, használták arra,
hogy a holttesteket kivigyék a gázkamrákból,
és bevigyék a krematóriumba.
Úgy tudom, már csak négyen vagyunk életben
a Sonderkommandóból.
Mi vagyunk az utolsó szemtanúk,
akik látták az egészet, az elejétől a végéig.
A „végső megoldás” kivitelezését.
Zsidó vagyok, Görögországban születtem,
és ott is éltem, amíg el nem vittek a koncentrációs táborba.
1944 áprilisának első hetében
érkeztem Auschwitzba.
Néhány görögöt kiválasztottak arra, hogy a krematóriumban dolgozzanak.
Az első napon
nem tudtam, mi történik.
Láttam 2500 embert
meztelenül bemenni a nagy terembe,
ahol csak 500 ember fért volna el de 2500-at küldtek be.
Senki nem tudott meg se mozdulni, csak álltak a gyerekeik mellett.
És 15 perccel később, miután a termet lezárták,
és az SS katona ezen a négy nyíláson át bedobta a gáztartályokat,
amik bent kinyíltak,
Ugyanazokat az embereket láttam, akik 15 perccel korábban bementek.
De holtan, a gyerekeik mellett állva, kéken és feketén.
Felfoghatatlan.
Volt egy lengyel fickó, aki már volt itt.
Őt kérdeztem: „Hol van Isten?”
Azt mondta, „Isten ott van, ahonnan erőt tudsz meríteni.”
Újonnan érkezettek, szelekció után, a gázkamra felé
Négy krematórium volt, és 24 órán át dolgoztak.
Sok fontos ember jött Berlinből,
megnézni, hogy halnak meg a zsidók.
Volt egy kis ablak, hermetikusan lezárva,
azon át nézték, hogyan haldokolnak.
2-4 percig tart, attól függ, hol áll valaki.
Sokan úgy gondolják,
bűnösök vagyunk, mert ilyen munkát végeztünk.
De nem lehetett kitérni előle.
Aki nem engedelmeskedett, azonnal megölték.
Volt két jó nagyon jó barátom.
Ők is odakerültek, a két Venezia .
Rögtön elmondtam nekik,
hogy meg fognak halni.
Ennivalót kértek, és odaadtam nekik, amim volt.
Mondtam nekik, hogy próbáljanak
a nyílások közelébe kerülni, hogy gyorsan meghaljanak.
Miután megtörtént, kihoztam és lemostam őket,
aztán betettem őket az égetőbe.
Egyre közelebbről hallottuk a tüzérséget.
Budapest csatatérré lett
a német és a szovjet hadsereg közötti harcban.
Bár tudtuk, hogy hetek kérdése,
és a szovjet hadsereg jó eséllyel felszabadítja a megmaradt zsidókat,
azt is tudtuk, addig még sok nehézség vár ránk.
Auschwitzban, karácsony után
egyre több bombázást hallottunk.
A nácik nem akarták megengedni, hogy a rabokat felszabadítsák,
ezért útnak indítottak minket a táborból.
A halálmenet télen volt.
Aki nem bírta az iramot, azt egyszerűen lelőtték az út mellett.
Ha valaki megpróbált elszökni,
vagy bármi más tilos dolgot tenni, azonnal lelőtték.
Hárman voltunk barátok, akik egészen addig együtt voltunk.
Megesküdtünk, hogy feláldozzuk magunkat egymásért, ha kell.
Soha nem hagyjuk cserben egymást.
Gyerekek voltunk! Hittük az álmokban.
Egyikünknek egy seb volt a térdén, ami elüszkösödött,
és egy katona észrevette, hogy sántít.
Odajön, és le akarja lőni.
Odaállunk elé. Ő előhúzza a fegyvert, és azt mondja,
„Három másodpercetek van.
Elengeditek, vagy meghaltok ti is.”
El tudják képzelni ezt a döntést ilyen fiatalon?
Megesküdtünk, hogy meghalunk egymásért,
és nem tudtuk megtartani.
Cserbenhagytuk.
Körülbelül 10 napi menetelés után megérkeztünk Dachauba.
Jó ég!
53 éve volt…
de mintha tegnap lett volna.
Mindenhol voltak halottak,
de nem is figyeltél rá. Átléptél a holttestek fölött.
Nem jelentett semmit.
- Itt? - Igen.
Senkinek nem tudtam a nevét.
Nem is akartam.
Nem akartam megtudni,
hogy valaki ismerte azt,
akinek lehúztam a cipőjét, amikor meghalt.
El tudod hinni, hogy egy ideig az volt a munkám…
Hogy végigjárjam a barakkokat,
összeszedjem a holttesteket, és elvigyem a krematóriumhoz.
Volt egy olyan taligánk.
Emlékszem, a krematóriumban dolgozó Sonderkommandósok
kijöttek, és kinyitották a kaput.
Itt átvették, és bevitték.
Ezen túl sohasem mehettünk.
Sohasem beszéltek a krematóriumról, de tudtuk, mi folyik.
Aki ide belépett, nem jöhetett ki.
Senki.
Mert ha megszökik,
tanúvallomást tehet. Ezért nem engedtek ki senkit.
Nézd!
Milyen kegyetlen tud lenni az ember…
Hihetetlen.
Ez a legszörnyűbb dolog…
amit ember valaha kitalált.
Embereket elégetni, hogy gyorsabban megszabaduljanak tőlük.
Hihetetlen!
Fájdalmas. Nagyon nehéz ez.
Miért én éltem túl?
Miért engem kímélt meg az Isten?
Valaki kiabálni kezdett, „Amerikaiak!”
Nem tudtuk, mire gondolnak. Az ég felé mutattak.
A hegyek mögül repülőgépek jöttek elő a semmiből,
és bombákat dobtak a konvojra.
Velünk nem foglalkoztak Egyikünk sem sérült meg.
Ekkor tudtam meg, hogy az Egyesült Államok belépett a háborúba.
Április 29 -én kaptam parancsot, hogy induljak Dachauba.
Pontosabban 28.-án éjszaka.
A parancs úgy szólt, hogy minél hamarabb szálljunk fel, és induljunk Dachauba,
Nem tudtuk, mi vár ott ránk.
Azt hittük, ez egy katonai bázis.
Egy német katonai bázis, amit el kell foglalnunk.
Elfoglaljuk, és a bentlévőket fogságba ejtjük.
Mint később kiderült,
a koncentrációs táborok környékén voltunk.
Hirtelen géppuskalövéseket hallottunk.
Először azt hittük, minket akarnak megölni.
Aztán láttuk az amerikai katonákat kúszni, mászni és lövöldözni.
Aztán a németek jöttek abból az irányból.
Amikor középen összetalálkoztak, a németek megadták magukat.
Képzeld el, ahogy 32 000 ember jön ki abból a sok barakkból!
A tábor körül…
a vágányokon…
azt hiszem, 40 vagont számoltunk össze.
Tele voltak holttestekkel.
Mivel nem tudtunk hova jövünk,
amit láttunk…
valószerűtlen volt.
Szinte mindenki flanel pizsamában volt. Másuk nem is volt.
Kék és fehér csíkos flanel pizsama.
Nagyon gyengék voltak.
A gyengeség nem a megfelelő szó.
Csont és bőr.
Némelyikük nagyon öregnek tűnt, pedig nem volt az.
Élőholtak voltak, ezt mondtuk rájuk. Csontvázak.
Először csak néhányan jöttek,
aztán egyre többen,
és többen jöttek felénk.
Kezdték felismerni…
Igen, értették, hogy mi mások vagyunk.
Hogy segíteni jöttünk.
Az amerikaiak ráfogták a fegyvert a németekre,
de nem ölték meg őket. Átengedték őket nekünk.
Vagy egy tucat német katonát ragadtunk meg,
és gyakorlatilag darabokra téptük őket.
Elfogtunk egy német ezredest.
Visszamentem, és
mondtam neki, hogy elvisszük a feletteseinkhez kihallgatásra.
Az arcomba köpött.
Megöltem.
Már szinte vége volt a háborúnak.
Ezekben az utolsó napokban
az volt a fő cél, hogy Németország
a jövőben se legyen képes ilyet tenni senkivel.
Sok szörnyű dolgot láttam abban a két évben
Olaszországban, Franciaországban és Németországban,
de a legszörnyűbb, amit életemben láttam,
a Holokauszt túlélőinek látványa volt.
Ez egy olyan dolog…
amit a mai napig nem tudok elfelejteni.
Nem voltam többé fiatal.
Öreg lettem.
Tizenhat éves voltam, mégis öreg.
Nagyon nehéz volt visszatérni a szabad életbe.
Nem tudtuk, hogyan fogunk békét kötni a külvilággal,
ami nem akart minket.
És nem tudtuk…
kit fogunk megtalálni, és kit nem.
Nem tudták, mit kezdjenek velünk. Egy DP táborba vittek minket,
azaz a „lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyek” táborába.
Az én szülőhelyemhez legközelebb Ausztriában volt ilyen tábor.
A túlélők, akiknek nem volt hova menniük, ebben a táborban voltak.
Szóval ez megint egy tábor volt, de itt szabadok voltunk.
Miután a szovjet hadsereg felszabadította Budapestet,
és újra szabad emberi lény lettem,
még hónapokig nem tudtam,
hogy az anyám és a többi családtagjaim visszatérnek-e valaha.
Azt reméltem, a visszatérés Auschwitzba segíteni fog lezárni magamban a dolgokat,
de megdöbbentő módon,
inkább új kérdéseket és kétségeket szült.
Szeretnék többet megtudni a családomról.
A családjáról és önmagáról keres adatokat.
Megmondaná a nevét?
Renee. R-e-n-e-e.
Csak most szántam rá magam…
hogy a családom nyomait felkutassam.
A nővérem neve Klára volt.
Talált valamit?
Igen. Találtunk valamit. Átnézhetjük együtt.
Kérem, így tegye le a kártyákat.
Klára. A húgom.
Találtam feljegyzéseket a húgomról, az apámról és önmagamról,
de amikor anyámról kérdeztem…
a levéltáros azt mondta,
hogy akit a vasútállomásra érkezés után
azonnal megöltek,
az nem szerepel a nyilvántartásban.
Ezt vigyék fel az emeleti archívumba, és csengessenek!
Köszönjük.
Ez egy vérvizsgálat, vagy más orvosi adat.
Az alany neve Klára Weinfeld.
Megtudtam, hogy a nővéremen kísérleteket hajtottak végre.
A vérét vizsgálták.
Ez itt mit jelent?
Azt mondta, „Tényleg nem tudom.
Ez a kérdés még nem merült fel.
De dr. Münch, aki a klinika vezetője volt,
még él.”
És akkor kiderült, hogy Önök tervei közt is szerepel egy interjú ezzel az emberrel.
Tőle talán megtudhatom, mit jelentenek ezek a jelek.
A nővérem, Klára, Auschwitzban halt meg…
Ezeket az iratokat nemrég kaptam Auschwitzban.
- Szeretném, ha elmagyarázná az értelmét. - Megpróbálom.
Elmondanád, mi ez?
Nem, semmi fontos, nem.
Milyen kísérletek voltak ezek?
Semmi. Minden rendben.
- Mi okozta a halálát? - „Klinikai Intézet.”
Ez az én intézetem.
Valóban meghalt.
Mikor érkezett? Mennyi ideig volt ott?
Hat hónapig.
- Kérem? - Hat hónap.
Aztán meghalt.
Nos, ennyi az átlagos idő. Érti?
Ön is Auschwitzban volt? Akkor tudnia kell.
Próbáltam civilizált lenni,
de kitérő válaszokat adott,
és nagyon dühös lettem.
Folyton arra gondoltam, hogy a klinikáján ezrek és ezrek haltak meg.
Visszamegyek az V-ös számú krematóriumhoz,
mert biztosan tudom, hogy az anyámat oda vitték.
Gyertyát gyújtok.
Tudom, hogy nem jövök többé vissza.
És most…
nemrégiben
kaptam egy újabb levelet Bergen-Belsenből.
Azt írták benne, hogy Edith Lok néven nem szerepel senki a könyveikben.
de szerepel egy Edith Schwarz.
És akkor eszembe jutott, hogy a nővérem,
Edith, úgy döntött,
anyánk nevét fogja használni, de erről elfeledkeztem.
És ennyi éven át Edith Lok után kutattam.
Megkeresnéd nekem a magyar részt?
Igen! Itt lesz.
Nincs ábécé sorrendben.
SCHWARZ EDITH
Amikor visszamegyünk Bergen-Belsenbe,
szeretném, ha a férjem elmondana egy imát a gyerekeimmel és velem.
és ez lenne Edith szimbolikus temetése.
Ebben a temetőben temették el azokat,
akiket a felszabadulás után hoztak a laktanya épületébe.
Megtaláltuk a nővére nevét.
Itt halt meg.
Úgy gondoljuk, 1945. június 2-án.
Aki azokban a napokban halt meg, mind itt lett eltemetve, egymás mellett.
Életem legkülönlegesebb napja ez.
Végre vége a keresésnek.
Most már tudjuk, mi történt, és mikor történt.
Elhoztam anyánk imakönyvét,
és itt elmondjuk neked
a hagyományos imákat,
és meggyújtjuk ezt a gyertyát, hogy rád emlékezzünk.
És emlékezni fogunk rád…
mindig…
amíg csak élünk!
Sokan, ahogy én is tettem,
még mindig keresnek.
Mert számunkra…
a felszabadulás nem hozta el az utolsó napot.
Értesítést kaptam, hogy kiválasztottak
egy tudományos ösztöndíjra,
a Washingtoni Egyetemre, egy Seattle nevű városba,
aminek én akkor még a nevét is csak hibásan tudtam helyesen kiejteni.
Az SS Marine Falcon nevű hajóra szólt a jegyem.
megkerestem a B-20-as hálóhelyet, letettem a hátizsákomat,
és szóltak, hogy kezdődik a „chow”. Ilyen szót én nem ismertem,
de azért beálltam a „chow” sorba, vagyis az ételosztásra.
Hatalmas fémtálcát adtak. Olyan időszak volt ez,
amikor még mindig az éhség volt a központi gondolat számomra.
És most csodás emberek csodás dolgokat halmoztak erre a tálcára.
A sor végén,
egy óriási fonott kosárban narancs volt.
És egy hatalmas kosár banán.
Anyám illedelmes viselkedésre tanított, de most nem tudtam, mit illik.
Volt ott egy termetes matróz,
tőle kérdeztem:
„Uram, én most banánt vagy narancsot vehetek?
Azt mondta: „Ember, annyi banánt és narancsot egyél, amennyi belédfér!”
És én úgy éreztem, a mennyországban vagyok.
Imádtam a városomat. Festőien szép és boldog hely volt.
Most fogok először odalátogatni mióta 1944- ben elhagytam.
Nézd a táblát, Robin! Rá van írva, hogy „Polena” oroszul.
Látod?
A folyó itt van a jobboldalon.
Idejártuk fürödni…
Remélem találok olyanokat, akiket ismertem
a holokauszt előtt…
és tudok velük beszélni.
- Gomba van az üvegekben, Látod? - Igen.
Talán ők el tudják mondani, mi történt, miután elmentünk.
Ez az asszony, Mariska volt az egyetlen, aki emlékezett a nagyszüleimre,
apámra, anyámra és rám.
Meglepődtem, hogy rám is emlékszik.
Attól féltem, hogy az emberek ellenségesek lesznek,
és azt gondolják, azért jöttem, hogy elvegyek tőlük valamit.
Nagyon kedvesen kérdezték,
Birtokba akarom-e venni a házamat, és visszajövök-e ide élni?
Mondtam, hogy nem,
csak azt akartam hogy a gyerekeim tudják, honnan jöttem,
és szerettem volna újra látni a várost, ahol felnőttem, mielőtt meghalok.
Visszamenni a szülővárosomba
az én családommal, az én gyerekemmel,
és megmutatni neki ezt a gyönyörű várost.
Többfelé jártunk, és úgy tűnt, a „zsidó” szó itt már nem létezik.
Ez volt a Zsidó Hitközség épülete.
Meg akartam nézni a zsinagógát, ami olyan gyönyörű volt régen.
Hogy elhanyagolták…
Istenem!
Mit műveltek ezzel a várossal!
Hihetetlen!
Bementünk a templomba,
és volt ott egy zsidó férfi.
Ő is Auschwitzban volt..
Aztán átkísért minket a templomba, és elmagyarázta,
hogy ez már nem zsidó templom.
Fájdalmas volt látni,
hogy ez a szent hely most a szórakoztatást szolgálja.
A legnehezebb az volt, amikor újra ott álltam a házunk előtt.
Istenem!
Az még a mi kapunk.
- A bejárat. - igen, a bejárat.
El volt hanyagolva.
Az a gyönyörű ház, amit apám mindig rendben tartott.
És körülötte is mindent gyönyörűen.
- Szerintem zárva van. - Nem.
Nincsen.
Csak nem nyílik.
Nem menjünk?
Nem nyílik.
Abban a pillanatban azt kívántam, bár ne is láttam volna.
Az egyik szomszéd,
aki még kicsi volt, mikor elvittek minket, még most is ott lakik.
A felesége egy orosz nő,
aki nagyon együttérző volt.
Félt elmondani, mi történt azután hogy elmentünk.
Akkor azt éreztem, szerencsés vagyok,
hogy hazamehetek az Egyesült Államokba, az otthonomba.
A gyémántokat végig, az egész mindenségen át megőriztem.
Miután felszabadultam, nem beszéltem a holokausztról.
de a gyémántokból csináltattam egy könnycsepp alakú függőt,
mert ahányszor megmentettem őket, sírnom kellett.
Úgy éreztem, a könnycsepp a megfelelő forma.
Mondtam a gyerekeimnek, hogy a gyémántokat
mindig adják át a következő generációnak,
a legidősebb lánygyereknek.
…hogy milyen íze van.
Látszanak a különböző formák és csiszolások.
És ez az egyetlen dolog, amit az enyém,
és amihez az anyám is hozzáért.
Rendben, nem tudom, mi a véleménye…
A mai életem olyan, hogy én magam is alig hiszem el.
Hogy Kaliforniában, a 600 000 fős választó kerületemben
kilencszer választottak meg képviselőnek,
ez álomnak tűnik.
És úgy érzem,
óriási felelősséggel jár…
A holokauszt egyetlen olyan túlélőjeként,
aki az Egyesült Államok Kongresszusának képviselője lehet
és tudván, hogy minden kollégám egyetért velem,
akár republikánus, akár demokrata,
felháborodásunkat fejezem ki a legutóbbi terrortámadások…
Életem középpontjában természetesen az emberi jogok kérdése áll,
mert biztos vagyok abban, hogy ez az az út,
ami egy emberségesebb világhoz vezet.
A feleségem, Annette és én egész életünkben ismertük egymást.
Budapesten voltunk gyerekek.
Negyvenhét éve vagyunk házasok.
Két lányunk van,
akik egészen fiatalon azt mondták nekünk,
hogy… különleges ajándékot akarnak adni a szüleiknek.
Mivel a családjainkat elpusztították, nagy családot akarnak adni nekünk.
És 17 csodás unokával áldottak meg minket,
és ők állnak az életünk középpontjában.
A holokausztra vonatkozó pedagógiai munkát tartom a legfontosabb teljesítményemnek.
A Tolerancia Múzeumba járok
ahol elindítottam egy ismeretterjesztő programot.
És beszélek a múzeumba érkező csoportokhoz,
…létrejött.
Amikor ilyen dolgok történnek,
az ember kezdi elhinni, hogy valami rosszat tett.
Miért tennék ezt velem?
Úgy érzem, kötelességem
tudatosítani a világban, hogy mi történt abban az időben.
A nyelvi kifejezőkészségemet mindig elégtelennek éreztem.
És ahhoz, hogy el tudjam mondani, amit átéltem,
szükségem van egy közvetítő közegre.
És rátaláltam a képzőművészetre.
Mert a művészet túllép a határokon.
Túllép a szavakon.
Azt akartam, hogy a felületnek sok rétege legyen.
Úgy nézzen ki, mint egy omladozó fal,
amit régi újságokkal tapasztottak le.
mert az emberek el akarják felejteni a múltat.
Az emberek el akarják felejteni a holokausztot.
Ami értelemet ad a napjaimnak,
az a család…
amit a férjemmel létrehoztunk.
Az unokáim.
Három csodálatos gyerek.
Ketten rabbik.
És a gyönyörű lányom.
aki nap mint nap megtanítja nekem, mi fontos az életben.
És a férjem , akinek a családja négy generáció óta Izraelben él.
És egy valódi úriember.
Az ő segítségével tudtam felépíteni az életemet.
Ennek a festménynek Arbeit Macht Frei a címe.
Amikor az ember ezt az úgynevezett „üdvözlő” kaput
elolvassa, Arbeit macht frei…
A művészetem a holokausztról szól,
mert a rokonaimnak nincs emlékhelyük.
Nem tudom, hol vannak.
Olyan sokan haltak meg a családunkból, annyi mindenkit megöltek.
hogy a Basch család szinte teljesen megsemmisült.
És újra életre keltünk.
Ha összejövünk, elég sokan vagyunk.
Az öröm, hogy a családom körében lehetek,
és itt körbenézve mondhatom azt, hogy bár közel voltam a halálhoz.
most itt ülünk az asztalnál, tizenegyen vagy tizenketten,
és élvezzük az életet.
Csodálatos dolog élni.
Egyszer egy vasárnap kopogtak az ajtómon.
Odamentem
kinyitni az ajtót.
Egy férfi állt ott, a hóna alatt egy újságpapírba tekert csomaggal.
Azt kérdezi: „Maga Paul Parks? " „Igen.”- felelem.
Azt mondja: „Már évek óta keressük.
Többen próbálták már hiába.
Meg akartuk találni.” Én azt kérdeztem: „Miért?”
Ezt mondta: „Egy férfi, akit Dachauban szabadítottak fel, emlékezett magára.
Ő már évekkel ezelőtt meghalt.
A táborban készített egy menórát.
Betonszögekből
hegesztette és fonta ott össze.
Azt akarta, hogy a magáé legyen.
Szeretnénk átadni. Tessék, itt van.”
És ezt a gyönyörű menórát adta át.
A felszabadulás olyan volt, mint egy ajándék a világtól.
Akkor volt először,
hogy újra éreztem Isten jelenlétét. Hogy segített nekem odáig eljutni.
Én úgy gondolom, a holokausztot nem Isten teremtette.
Isten elmét, szívét és szabad akaratot adott nekünk.
És az ember dönti el,
mit tesz az életében.
Az embert hibáztatom, nem Istent.
Nem találok racionális magyarázatot a holokausztra.
Nem találok magyarázatot se érzelmi, se intellektuális értelemben.
Nem találok
olyan helyet,
ahol egy magasabb erő jelen lehetne
ebben a rémálomban.
Milyen emberek vagyunk mi?
Mit tanítanak nekünk a könyvek?
Mi különbség van köztem…
és egy másik gyerek közt?
Mit tanít a Biblia?
Miről szól ez az egész?
Hitler az utolsó pillanatig patológiás antiszemita maradt.
Az egyik utolsó végakaratában,
ami inkább egy híveinek szóló intés,
arra szólítja fel őket, hogy folytassák a zsidók elleni háborút.
1945. április 29-én született végrendeletében
ezt mondja:
„Legelsősorban arra szólítom fel a kormányt és a népet,
hogy tartsák meg a faji törvényeket,
és könyörtelenül álljanak ellen
minden nemzetek mételyének,
a nemzetközi zsidóságnak.”
A holokausztra úgy kell tekintenünk, mint egy önálló fejezetre
az emberi kegyetlenség hosszú történetében.
Nem hagyhatjuk figyelmen kívül,
mennyi ember szenved
a diszkrimináció különböző formáitól
faji hovatartozása, bőrszíne vagy hite miatt.
Nem feledkezhetünk meg a rabszolgaságról,
a boszorkányégetésekről,
és a római kori keresztényüldözésről sem.
A holokauszt talán a tetőpontja volt
a bekövetkezhető borzalmaknak,
ha az ember elveszíti emberiességét
és az emberi élet szentségébe vetett hitét.
A feliratot fordította: Pers Dóra