Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Yksi asia on hämmästyttänyt minua ja maailmaa.
Saksalaiset uhrasivat työvoimaa,
junia, kuorma-autoja ja energiaa -
juutalaisten tuhoamiseen viimeiseen päivään asti.
Jos he olisivat lopettaneet sen puoli vuotta ennen sodan loppumista -
ja suunnanneet tuon energian itsensä vahvistamiseen,
he olisivat voineet sotia pidempään.
Heille oli tärkeämpää tappaa juutalaiset -
kuin edes voittaa sota.
Toisen maailmansodan aikana,
kun Adolf Hitlerin natsi- Saksa valloitti maan toisensa jälkeen,
Euroopan juutalaisilta riistettiin heidän kansalaisoikeutensa,
heidät karkotettiin keskitysleireille ja murhattiin.
Jopa vuonna 1944, kun selvisi, että Saksa häviäisi sodan,
Hitler kannattajineen ei luopunut sodasta juutalaisia vastaan.
Hänen joukkonsa jatkoivat Euroopan suurimman juutalaisväestön,
Unkarin juutalaisten tappamista.
Tämä on tarina viidestä unkarilaisesta eloonjääneestä -
sodan viimeisenä vuotena.
Vartuin Polyanassa, Karpaattien vuoristossa.
Se oli pieni kaupunki, jossa oli kaksi pääkatua.
Tämä johtaa kirkolle. Sitä ei näe…
Meillä oli postitoimisto, kaupungintalo, kirkko ja synagoga.
Kaikki tunsivat toisensa. Se oli kaunista.
Asuin kaupungissa nimeltään Uzhhorod.
Se oli pieni kaupunki,
mutta siinä oli ison kosmopoliittisen kaupungin ilmapiiri.
Tässä oli pieni ruokakauppa.
Tässä näin, ja…
Tulimme tänne syömään voileipiä iltapäivällä.
Asuimme kaupungissa nimeltään Sárvár.
Se on Unkarissa lähellä Itävallan rajaa.
Joka päivä talonpojat toivat tavaroitaan -
naapurikylistä isoissa koreissa,
joita he kantoivat päänsä päällä tai harteillaan.
Szaszovo oli pieni, 3 000 ihmisen yhteisö.
Ei sähköä eikä mitään hyödykkeitä.
Elin hyvin yksinkertaista ja tylsää elämää. Ei mitään jännittävää.
Mutta sitten päädyin Budapestiin, jossa elämä oli erilaista.
Se oli valtava muutos.
Katsoin tätä kaupunkia: "Vau!"
En uskonut, että sellaista oli olemassa.
Budapest oli upea, maailmanluokan kaupunki.
Samanlainen kuin Wien, Pariisi tai Lontoo, suuri eurooppalainen pääkaupunki.
Tämä upea parlamenttitalo -
todisti Unkarin historian parhaat ja kauheimmat hetket.
Suurin osa Budapestin juutalaisista -
oli täysin assimiloitunut, erittäin isänmaallinen -
ja hyvin ylpeä Unkarin kulttuuriperinnöstään.
Kaupungissamme oli noin 800 juutalaista perhettä -
ja noin 10 000 tai 11 000 ei-juutalaista.
Minulla oli muitakin kuin juutalaisia ystäviä.
Niin oli vanhemmillanikin.
Tunsimme itsemme unkarilaisiksi, emme vain juutalaisiksi.
Juutalaisuus oli uskontomme,
mutta olimme unkarilaisia.
Elokuun 2. päivänä 1934 upseerit ja miehet vannovat uskollisuuden valan,
eivät Saksalle, vaan Hitlerille itselleen.
Kun Hitlerin valta Saksassa tuli absoluuttiseksi,
huolestuneelle naapurilleen Itävallalle Hitler lupasi pitää kätensä irti siitä.
Vuonna 1938, kun olin 10-vuotias, ostin ensimmäisen sanomalehteni.
Näin otsikot: "Hitler marssii Itävaltaan."
Aistin, että tällä historiallisella hetkellä -
olisi valtavat seuraukset Unkarin juutalaisille, perheelleni ja minulle.
Saksa hyökkää Puolaan ja Danzigiin.
Varsova on pommitettu ja räjäytetty.
Puola on raunioina.
PUOLA VALLOITETTU
Unkariin tuli pakolaisia Puolasta.
Suurin osa juutalaisperheistä… Perjantaina miehet menivät temppeliin -
ja toivat heitä koteihinsa suojaan.
He kertoivat tarinoita.
Muistin usein…
Heitä ei uskottu.
Kuulin keskustelun isäni ja toisen miehen välillä.
Mies kertoi isälleni, mitä natsit tekivät Puolassa.
En koskaan unohda yhtä asiaa, jonka kuulin…
Hän sanoi, että natsit veivät juutalaiset vauvat -
ja repivät heidät kahtia pitäen kiinni heidän jaloistaan.
He heittävät vauvat Dniesteriin, jokeen Ukrainassa.
Myöhemmin tarinat muuttuivat kamalimmaksi.
Aloimme kuulla joukkomurhista ja -haudoista.
Mutta oli eräänlaista naiiviutta…
En halua, mutta minun pitää käyttää sanaa -
isänmaallinen tunne, ettemme me unkarilaiset tee niin.
Hitler oli Saksassa. Se mitä Saksassa tapahtui, ei koskenut meitä.
Olimme kaukana sieltä.
Sotia oli kaksi.
Oli militaarinen sota,
ja käsi kädessä sen sodan kanssa oli toinen sota,
SS:n johtama sota juutalaisia vastaan.
Unkarin kansanluonteen pimeä puoli -
tuli yhä selvemmin esiin.
Juutalaisten vaino tuli yhä selvemmäksi.
Juutalaiset menettivät työpaikkansa ja liiketoimensa.
Oli olemassa Unkarin natsiliike, nuoliristi.
Siitä tuli tietenkin -
vihatuin ja pelätyin ryhmä Unkarin juutalaisille.
Ihmiset ihmettelevät, miksi emme tehneet jotain.
Emme paenneet. Emme piiloutuneet.
Asiat eivät tapahtuneet kerralla.
Asiat tapahtuivat hitaasti.
Joka kerta, kun uusi laki tai rajoitus julkaistiin,
sanoimme: "Joku uusi juttu. Se menee ohi."
Hitler miehitti Unkarin 19. maaliskuuta 1944.
Olin 16-vuotias.
Vuonna 1944 maaliskuun 19. päivänä -
saksalaiset ja SS saapuivat kaupunkiimme.
Kaksi moottoripyörää edusti natsivaltiota, joka valtasi kaupunkimme.
He olivat jo asukkaiden parissa ja tekivät likaisen työn.
Suurin osa heistä oli ihmisiä, joita pidimme ystävinämme.
Yhdessä yössä he kääntyivät meitä vastaan -
ja menivät toiselle puolelle.
Seuraava rajoitus oli,
ettei voinut kävellä kadulla ilman keltaista tähteä.
Kuulimme, että Saksassa piti käyttää keltaista tähteä,
ennen kuin heidät vietiin,
ja Puolassa he tekivät niin.
Silloin olimme huolissamme.
En käyttänyt keltaista tähteä -
ja jäin kiinni.
Jouduin pakkotyöleirille Budapestin pohjoispuolelle,
jossa oli tärkeä rautatiesilta.
Tehtävämme oli korjata rautateitä,
linjoja, siltaa koko ajan,
kun britit ja amerikkalaiset pommittivat yötä päivää.
Pelkäsimme tietysti, että kuolisimme.
Mutta toivoimme myös,
että amerikkalaiset ja brittiläiset osuisivat kohteisiinsa -
ja tuhoaisivat sillan.
Sillä se oli tapa voittaa Hitler.
Pakenin työleiriltä -
ja liityin Unkarin vastarintaliikkeeseen.
Seuraava päätös oli, että meidän oli pakattava 25 kiloa.
Aluksi emme ymmärtäneet. Mitä piti ottaa?
Ajattele omaa kotiasi.
Mitä ottaisit 25 kiloa? Mitä on 25 kiloa?
Paljonko on 25 kiloa?
Pitääkö ottaa tyynyt, peitteet ja astioita? Pitääkö ottaa…
Mitä pitää ottaa?
Kun pakkasimme,
halusin ottaa jotain, joka muistuttaisi minua hyvistä ajoista.
Olin masentunut ja huolissani.
Niinpä löysin uimapuvun,
jonka isäni oli ostanut minulle.
En halunnut tehdä tätä.
Kolme vuotta aiemmin isäni oli tullut kotiin työmatkalta.
Hän toi aina jotain siskolleni ja minulle.
Ja -
tietysti kysyimme aina: "Mitä sinä toit?"
Hän avasi laatikon,
ja sieltä tuli esiin maailman kaunein uimapuku.
Siinä oli kiiltävä satiinipinta -
ja monivärisiä kukkia.
Iltapäivällä kuulin sotilaiden saappaiden nousevan portaita ylös,
juoksin takaisin ja laitoin tämän uimapuvun mekkoni alle.
Niin minä lähdin.
He mursivat ovet ja tulivat sisään. He antoivat meille pari minuuttia.
He sanoivat puoli tuntia, mutta aikaa oli vähemmän,
jotta saatoimme kerätä kaikki arvoesineemme.
He marssittivat meidät ulos talosta.
En voinut kuvitella, että he veisivät ihmisiä kodeistaan,
koska he olivat juutalaisia.
Niin kutsutut ystävämme ja naapurimme -
seisoivat rivissä tien varrella -
ja huusivat:
"On aika lähteä täältä. Emme tarvitse juutalaisia kaupunkiimme.
On päästävä eroon juutalaisista."
Seisoin enkä voinut uskoa silmiäni.
Ihmiset, joiden lasten kanssa kävin koulua.
Me olimme ystäviä ja jaoimme asioita.
Miksi he olivat vihamielisiä ja vihasivat meitä yhtäkkiä?
Se oli kuin lukisi juutalaisten lähdöstä Egyptistä.
Kannoimme kaikki matkatavaramme.
Tyynyt ja peitteet oli sidottu niihin.
Me lapset autoimme kantamaan. Minä häpesin.
Halusimme uskoa, että he veisivät meidät Saksaan töihin.
Halusimme uskoa siihen.
Siihen mennessä kaikki Euroopan juutalaiset olivat jo leireillä,
mitä me emme tienneet.
Keskittäminen, gettouttaminen ja karkottaminen -
tapahtuivat keskitetyllä tavalla 12 viikossa.
Missään muualla karkotusohjelmaa ei toteutettu -
samalla barbaariudella ja nopeudella kuin Unkarissa.
He sanovat vievänsä meidät gettoon, emmekä olleet kuulleet sitä sanaa.
"Getto" ei ole unkarilainen sana.
Emme tienneet, missä olimme.
Aamulla, kun heräsimme,
tajusin, että olimme tiilitehtaan pihalla.
Huhtikuussa satoi paljon.
Meidän piti aina…
Meidän piti vaihtaa lakana, joka oli kattona.
Olimme aina märkiä.
Siellä oli tuhansia ihmisiä, koska heitä tuli kaikkialta läänistä.
Vartijoita oli kaikkialla koirien kanssa -
kävelemässä ympäriinsä, isojen seeffereiden kanssa -
koirat hyvin tiukoissa hihnoissa.
Tässä olivat parakit, ja ihmisiä oli kaikkialla.
Tiedätkö, missä parakkisi oli? -Kyllä.
Parakkini oli tässä, jossa nämä tiilikasat ovat.
Eräänä päivänä he ilmoittivat,
että niiden, jotka haluavat mennä töihin Tokajiin -
viinitarhalle tekemään viiniä, pitäisi tulla tänne.
Kaikki menivät vapaaehtoisesti junaan,
koska se paikka oli helvetti.
Viinitarhassa työskentely oli kuin menisi taivaaseen.
Unkarilaiset sotilaat veivät meidät rautatieasemalle.
Äitini sanoi minulle: "Käärin timantteja hameesi helmaan.
Jos sinulla ei ole tarpeeksi syötävää, niillä voit ostaa leipää."
Kun saavuimme asemalle,
tajusimme, ettemme me mene matkustajajuniin.
Karjavaunut odottivat meitä.
Isäni sanoi: "Vaunut ovat sodan takia loppu.
Heillä ei ole muita. He käyttävät niitä, mitä heillä on."
Joka ei mennyt sisään nopeasti, hakattiin.
Kun he sulkivat ovet, kuulin kolahduksen ulkopuolelta,
kuin salvan, joka lukitsi meidät sisään.
Se ei ollut enää normaalia.
En uskonut, ettei ollut muita junia.
Budapestissa tähän aikaan tilanne alkoi pahentua.
Minun piti hankkia kristityn paperit.
Juutalaisena minua ei ollut olemassa.
Minut olisi ammuttu ja tapettu.
Olin metsästetty eläin 24 tuntia joka päivä -
enkä tiennyt, oliko joku, jonka tapasin,
oikeasti puolellani.
Ilman Wallenbergiä -
minä ja muut kymmenet tuhannet eivät olisi selvinneet.
Raoul Wallenberg saapui, kun koko Unkari,
lukuun ottamatta Budapestia, oli jo vapaa juutalaisista.
Hän meni Budapestiin, kun maaseudulla -
juutalaiset oli jo laitettu karjavaunuihin -
ja lähetetty pois Unkarista.
Hän päätti liittyä Ruotsin suurlähetystöön -
ainoana tarkoituksenaan pelastaa juutalaisten henkiä.
Myöntämällä niin kutsutun Ruotsin suojeleman passin -
hän julisti, että henkilö, jolla oli tämä asiakirja,
aikoi sodan päätyttyä mennä Ruotsiin.
Tämä oli puhdasta fiktiota, mutta sodan kaaoksessa -
tämä ihmeellinen, arvoton paperinpala toimi.
Useat meistä toimivat jakelijoina,
ja annoimme näitä väärennettyjä passeja -
ihmisille, jotka odottivat suojelluissa taloissa.
Wallenberg vuokrasi suuria kerrostaloja,
asensi niihin ruotsalaiset kyltit, jotka osoittivat, että asukkaat -
olivat Ruotsin kuninkaallisen hallituksen suojelussa.
Asuin Szent István Parkissa, numero 25:ssä.
Suurimmassa osassa näistä taloista oli yläluokan asuntoja,
ja kolmen makuuhuoneen asunnosta,
joissa ehkä oli asunut neljästä kuuteen henkeä ennen kriisiä,
tuli yhtäkkiä murjuja,
joissa 60 tai 70 ihmistä oli ahdettu kolmen makuuhuoneen asuntoon.
Todella epämukavaa. -Se oli hyvin epämukavaa,
mutta ennen kaikkea se oli uskomattoman vaarallista.
Sana "suojeltu talo" on harhaan johtava,
koska monet näissä taloissa asuvista ihmisistä -
pidätettiin, vietiin Tonavan rannalle ja tapettiin.
Suojeltuihin taloihin pääsy ei ollut vaikeaa.
Sotilaat eivät välittäneet. He olivat edessä. "Mene sinne."
Mutta tulla ulos -
oli kuitenkin hyvin vaikeaa.
Jos saksalaiset tai unkarilaiset sotilaat epäilivät,
he käskivät meidän riisua housut,
koska olimme ainoat ympärileikatut miehet.
Eräänä päivänä minulla oli ympäri kehoani väärennettyjä passeja,
joita vein ihmisille, jotta he pääsivät ulos rakennuksesta.
Laskin väärin.
Menin viemärin läpi. Tiesin, milloin piti nousta ulos.
Tein virheen.
Sen sijaan, että tulin keskelle rakennusta,
tulin ulos talon edessä,
jossa kaksi sotilasta vartioi rakennusta.
Aloin juosta niin nopeasti kuin voin, ylitin katua edestakaisin.
He karkottivat joukon juutalaisia.
En tiennyt, minne heidät vietiin.
Menin siihen juutalaisryhmään ajatellen:
"Olen selvinnyt monesta ongelmasta, selviän tästäkin.
Vain yksi pako lisää."
Viisi päivää myöhemmin olimme Buchenwaldissa.
Olimme junassa noin viisi päivää.
Istuimme laukkukasamme päällä.
Karjavaunussa jossa minä olin, meitä oli noin 120.
Olimme kuin sardiinit purkissa, ja siellä oli todella kuuma.
Siellä oli yksi ämpäri vessana.
Yhtäkkiä ämpäri täyttyi, ja haju oli sietämätön.
He eivät koskaan avanneet ovia vessaan menoa varten.
He eivät antaneet meille vettä eivätkä ruokaa.
Lapset huusivat haluavansa mennä kotiin.
"Minne he vievät meidät?" Kukaan ei vastannut.
Siellä oli täysin pimeää.
Valoa tihkui vain vaunun seinien halkeamien läpi.
Isäni löysi halkeaman vaunusta.
Hän katsoi ulos ja sanoi:
"En usko, että me menemme viinitilalle,
koska ylitimme rajan ja olemme matkalla Puolaan."
Kun hän sanoi Puolaan, muistan miehen kertoneen lapsista,
mitä he tekivät lapsille.
Pidin pikkuveljeäni sylissäni. Hän oli kaksi ja puolivuotias.
Pidin häntä tiukasti.
Sanoin itselleni:
"En koskaan irrota hänestä. He eivät ota häntä minulta."
Kun he avasivat ovet,
yhtäkkiä valo osui silmiin.
Koska silmät olivat olleet kiinni neljä tai viisi päivää -
tai tottuneet pimeyteen,
siinä lähes sokaistui.
Olimme onnellisia, koska saimme ilmaa.
Pääsisimme pois ja vessaan, kuten normaalit ihmiset,
saisimme vettä ja ehkä ruokaa.
Kaikki kysyivät: "Missä olemme? Mikä tämän paikan nimi on? "
Sen nimi oli hyvin outo.
Auschwitz.
Tähän me pysähdyimme. Täällä tehtiin paljon valintaa.
Te seisoitte rivissä… -Tuhansia ihmisiä vieri vieressä.
Hämmennystä ja meteliä.
Sitten… "Älkää liikkuko, älkää…"
Sotilaat seisoivat edessä.
SS tuli tästä keskeltä ja tarkisti meidät kaikki.
He kävelivät koirien kanssa ja uhkailivat.
Yksi rivi, vai seisoivatko ihmiset… -Viisi.
Viisi peräkkäin. -Se oli helppo laskea. Viisi.
Kun hyppäsin karjavaunusta,
tiesin heti, että mitä tahansa he lupaisivat -
tai sanoisivat, olisi se valhetta.
Monet juoksivat raidallisissa vaatteissa, päät ajeltuina.
Natsisotilaiden ja vihaisten koirien ympäröiminä…
He huusivat ja karjuivat:
"Vauhtia! Jättäkää tavaranne. Jättäkää kaikki."
Yhtäkkiä tehtiin erotus.
Äitini ja minun…
Äitini ja…
Ja veljeni ja siskoni…
Sisareni piti pikkuveljeäni sylissään -
ja neljä ja puolivuotiasta siskoani kädestä. Minä pidin häntä kädestä.
Näin kävelimme kohti…
He työnsivät meitä kohti sitä määränpäätä.
Kun kuljetukset tulivat,
ihmiset lajiteltiin.
Se oli yksinkertainen ja helppo prosessi.
Ihmisten piti seisoa pitkässä jonossa.
Jonon edessä oli lääkintäupseereja,
jotka sanoivat:
"Tämä on liian vanha, yli 50-vuotias. Tämä menee oikealle ja tämä vasemmalle."
Äitini valittiin rautatieasemalla vasemmalle,
minä ja siskoni menimme oikealle.
Äitini vietiin suoraan rautatieasemalta kaasukammioon.
Kun siskoni ja minut vietiin leiriin,
äitini ei ollut enää elossa.
Meidät vietiin pukuhuoneeseen.
Meille sanottiin, että menisimme suihkuun -
tämän kauhean matkan jälkeen,
että virkistäisimme itsemme ja sitten meille osoitettaisiin työmme.
He käskivät ottamaan kengät yhteen käteen ja vaatteet toiseen.
Muistin timantit.
Nappasin sinisen hameeni ja väkijoukossa -
otin timantit nopeasti ja pidin niitä kädessäni.
Olin täysin alasti.
Muistan, että riisuuduin muiden kanssa,
ja seisoin siinä uimapuvussani.
Minulla oli aavistus…
Minulla oli tunne, että jos riisuisin uimapuvun,
jos jättäisin uimapuvun,
kaikki upeat muistot, jotka liittyivät siihen uimapukuun…
Muistin, miten kävelin uima-altaalla -
ja miten pojat vihelsivät minulle, ja ystäväni olivat kateellisia.
Nytkö ottaisin sen pois ja jättäisin sen tänne?
Jättäisinkö kaiken, mikä merkitsi minulle jotain elämässä?
He toistivat, että jos jollain oli arvoesineitä, ne piti jättää.
Niille oli osasto.
Pidin kiinni timanteista henkeni kaupalla, koska niillä ostaisin leipää.
Laitoin ne suuhuni.
Kun kävelin taas ylös,
näin, että he avasivat ihmisten suut ja katsoivat sisään.
Mutta minulla ei ollut vaihtoehtoja.
En voinut antaa niitä, koska minut ammuttaisiin.
Miksen jättänyt niitä?
Minulla oli ne suussani, enkä tiennyt, mitä tehdä, joten nielin ne.
Kävelimme suihkuhuoneeseen, ja pukuhuone lukittiin takanamme.
Kommando tuli sisään ja vei tavaramme heti.
He antoivat meille pienen, tihkuvan suihkun ja he…
Toisessa päädyssä oli ovi,
joka johti sisäpihalle rakennuksen toiselle puolelle.
Ovella oli kasa vaatteita.
He käskivät kaikkia ottamaan yhden vaatteen.
Odotimme keskiyöhön asti.
Sitten pääsimme kävelemään puiseen parakkiin.
Parakissa oli tuhat ihmistä.
Jos joku kääntyi, kaikkien piti kääntyä,
koska olimme niin lähellä toisiamme.
Heräsin kylmissäni,
ja minä…
Näin toistuvasti unta,
että olin kotona, että minulla oli hyvin kylmä,
mutta että isäni tulisi lohduttamaan minua.
Sitten minä heräsin.
Vihellykseen. Ulkona oli pimeää.
Ja se oli hullujen ihmisten helvetti.
Näimme noin 20 miehen ryhmän kulkevan leirin läpi,
ja katsoin, kun he marssivat ohi.
Ehkä tuntisin jonkun.
Yhtäkkiä tunnistin isäni.
Ensimmäinen ajatukseni oli piiloutua.
Oli tuskallista nähdä hänet pää ajeltuna ja univormussa kuin vanki.
Tämän miehen, joka auttoi kaikkia,
joka oli mitä ystävällisin.
En voinut kuvitella, mitä hän olisi tuntenut nähdessään meidät -
päät ajeltuna ryysyissä.
Halusin vain piiloutua, jottei hän nähnyt minua.
Silloin silmämme sulkeutuivat.
Näin kyynelten valuvan hänen poskellaan.
Se oli viimeinen kerta, kun näin isäni.
Näin kuorma-autojen tulevan, kuulin huutoja,
ja kaksi lasta putosi rekasta.
Rekka pysähtyi.
Ja rekat…
Yksi SS-mies tuli edestä esiin,
ja hän otti lapset näin -
ja löi heitä rekkaa vasten.
Veri valui, ja hän heitti lapset rekkaan.
Silloin lopetin puhumasta Jumalalle.
He sanoivat, että saisimme numeron.
Vangin numeron.
Tietenkin odotimme, että saisimme vangin numeron -
vaatteisiimme tai jonnekin.
He järjestivät pöydät.
Jokaisessa pöydässä istui vartijoita,
joiden edessä oli avoimina valtavat kirjat.
Arvelimme, että he laittaisivat nimemme niihin -
ja numeron, jonka he antavat meille.
Sitten tajusimme, että he laittoivat numeron -
lihaamme. Käsivarteemme.
He laittoivat tippoja silmiimme.
He eivät kertoneet miksi. He laittoivat meidät tyrmään.
He sulkivat meidät sinne -
ja seisoimme vedessä nilkkoihin asti, tiiviisti pakattuina,
ja se tuntui ikuisuudelta.
Se tuntui kestävän ikuisuuden. He eivät koskaan avanneet ovea.
He eivät antaneet meille mitään syötävää tai juotavaa.
Joten joimme vettä, jossa seisoimme.
Ulostimme veteen, jossa seisoimme.
Sitten he avasivat oven ja veivät meidät ulos.
He toivat meidät pihalle -
ja tutkivat silmiämme.
Jotkut eivät nähneet moneen päivään.
He veivät meidät takaisin parakkiin, ja myöhemmin selvisi, mitä he tekivät.
He yrittivät muuttaa silmiemme väriä.
Niille, jotka halusivat tehdä kokeita ihmisillä,
se oli hyödyllinen työskentely-ympäristö.
Auschwitzissa tehtiin monia kokeita -
erityisesti naisten steriloimiseksi,
etenkin juutalaisnaisten, rodun pienentämiseksi ilman liikaa vaivaa.
Sitten naiset lähetettiin takaisin leirille.
Joskus heidät siirrettiin heti,
koska he olivat niin kutsuttuja salaisuuksien kantajia.
Heille tehtiin testejä ja heidät lähetettiin Birkenauhun kaasutettaviksi.
Eräänä päivänä tuttu vanki kysyi minulta,
voisinko yrittää käyttää vaikutusvaltaa.
Jos jotain voitaisiin tehdä, ettei heitä lähetettäisi kaasukammioon.
Ainoa keino oli tehdä heille lisää kokeita.
Pelastaaksemme heidät heille piti tehdä harmittomia testejä.
Niin ajattelimme tehdä, ja jotenkin se toimi.
Siksi minut vapautettiin syytteistä Auschwitzissa.
Selvittyään sodan ensimmäiset neljä ja puoli vuotta -
Unkarin juutalaiset tapettiin viimeisessä vaiheessa -
Hitlerin sodassa juutalaisia vastaan, kun maailman johtajat -
olivat jo täysin tietoisia Auschwitzin yksityiskohdista.
Tulimme Auschwitziin lopullisen ratkaisun aikana,
kun hän oli jo epätoivoinen.
Hitler oli häviämässä sodan.
Mutta hän ei aikonut hävitä sotaa juutalaisia vastaan.
Sadismi ja julmuus.
Saksan ja Unkarin natsien järjettömyys.
Tappaa jäljellä oleva juutalaisväestö, kun sotaa käytiin kaikkialla,
kun he olisivat voineet saada pisteitä -
olemalla sivistyneempiä näiden ihmisten kanssa,
ei ollut optio, koska heidän vihansa oli niin sokea.
Natsit kohdistivat junat ja muut hyödylliset kuljetusvälineet -
juutalaisten karkottamiseen, lopullisen ratkaisun toteuttamiseen.
Kun olin Auschwitzissa, kuljetuksia tuli kaksi tai kolme päivässä.
Tuhansia ihmisiä.
Alle kuudessa viikossa yli 438 000 Unkarin juutalaista -
karkotettiin Auschwitziin.
Kaasukammiot ja krematoriot eivät kestäneet.
SS:n piti kaivaa erityisiä hautoja ruumiiden polttamiseksi,
ja polttoaineena he käyttivät juutalaisten omaa rasvaa.
Näin, miten he heittivät ihmisiä näihin palaviin kuoppiin.
Sanoin itselleni: "Minussa on jotain vialla. Olen sekaisin."
En voinut nähdä sellaista.
Joukkohaudat olivat -
noin kahdeksan tai kymmenen kertaa kymmenen metrin kokoisia.
Pohjalle kasattiin puuta,
ja se sytytettiin tuleen. Sitten ruumiit heitettiin tuleen.
Jos rasva paloi, hauta toimi.
Sitten siihen heitettiin lisää ruumiita.
Yksinkertaista.
Miten laaja näkymä tässä on.
Miten tavalliset ihmiset saattoivat palata kotiinsa -
työskenneltyään täällä?
Tai suunnitella tämän? Jonkun piti suunnitella tämä.
Jonkun piti olla insinööri.
Jonkun piti laittaa paperille tällainen tehokkuus.
Koko sen ajan kun olin leirillä tässä kokeessa,
aina kun minut valittiin, nielaisin timantit.
Aina kun nielaisin ne, minun oli löydettävä ne uudestaan.
Saimme käydä käymälässä kerran päivässä.
En koskaan istunut reiälle, koska minun piti etsiä timantit.
Kerran SS-nainen käveli oven ohi ja näki minut nurkassa.
Minulla oli jo timantit kädessäni. Yleensä odotin…
Paluumatkalla pesin ne mudassa,
tai jos ei ollut mutaa, keitossa, jota saimme seuraavaksi.
Nyt ei ollut aikaa, ja nielin ne.
Luoja, tämä on käymälä.
Voi luoja!
Tässä paikassa olin sisareni kanssa, Edith oli vieressäni.
Edith kuiskasi minulle:
"On melkein sapatti. On perjantai."
Kotona juhlimme sapattia -
syömällä, laulamalla, rukoilemalla -
ja sytyttämällä kynttilän.
Sanoin hänelle: "Miksi emme juhlisi sisällä käymälässä?"
Juoksimme takaisin, aloitimme sapattiseremonian -
ja aloimme laulaa.
Kun lauloimme laulua,
muut lapset tulivat ympärillemme ja alkoivat laulaa kanssamme.
Joku oli Hollannista, joku Saksasta.
Joku oli Unkarista, Tšekkoslovakiasta. Olimme kaikki yhdessä.
Yhtäkkiä heprealaiset laulut, rukoukset ja sapatti -
yhdistivät meidät Auschwitzin käymälässä.
Ihmiset eivät kestäneet tuskaa, olosuhteita, nälkää ja täitä.
Täit kehossamme olivat yhtä suuria kuin pinkki kynteni.
Ihomme oli arka raapimisesta ja tulehduksista.
Kun sähkö meni päälle,
he juoksivat piikkilankaan tekemään itsemurhan.
He rankaisivat meitä. Jokaisesta lankaa juosseesta ihmisestä -
otettiin sata vankia,
ja heidät tapettiin kaikkien edessä varoitukseksi.
He eivät antaneet meidän kuolla, kun halusimme.
Sitten ajattelin jotain.
He veivät vanhempani ja identiteettini.
He veivät sisarukseni ja omaisuuteni.
He halusivat minulta jotain.
Sitten ajattelin sieluani.
Sanoin: "He eivät saa sieluani."
Silloin ja siellä päätin:
"Aion nousta tästä liejusta ja taistella, sillä minusta ei tule tuhkaa."
Kun saavuimme Auschwitziin,
tuhansia ihmisiä poltettiin joka päivä.
Natsit käyttivät juutalaisia vankeja, erityistä Sonderkommandoa -
poistamaan ruumiit kaasukammioista -
ja viemään ne krematorioon.
Tietääkseni vain neljä meistä,
jotka työskentelimme Sonderkommandossa, on elossa nykyään.
Olemme ainoat silminnäkijät,
jotka näimme koko prosessin alusta loppuun,
miten lopullinen ratkaisu toteutettiin.
Olen juutalainen Kreikasta.
Asuin Kreikassa siihen asti, kunnes minut vietiin keskitysleirille.
Saavuin Auschwitziin huhtikuun 1944 ensimmäisellä viikolla.
He valitsivat joitain kreikkalaisia töihin krematorioon.
Se oli ensimmäinen päiväni. En tiennyt, mistä oli kyse.
Näin 2 500 alastoman ihmisen menevän isoon huoneeseen.
Sinne mahtui vain 500 ihmistä. He laittoivat sinne 2 500 ihmistä.
Kukaan ei voinut muuta kuin seisoa lastensa kanssa.
15 minuuttia myöhemmin, kun he olivat sulkeneet kammiot -
ja SS oli heittänyt kaasun aukoista sisään, he avasivat kammion.
Näin ihmiset, jotka olin nähnyt 15 minuuttia aiemmin.
Näin heidät kuolleina seisomassa mustien ja sinisten lastensa kanssa.
Sanoin itselleni: "Mitä täällä tapahtuu?"
Siellä oli yksi puolalainen, joka oli tullut sinne aiemmin.
Kysyin: "Missä on Jumala?"
Hän vastasi: "Jumala on siellä, missä on voima."
Krematorioita oli neljä, ja ne työskentelivät 24 tuntia.
Berliinistä tuli paljon isoja kihoja katsomaan, miten juutalaiset kuolivat.
Siellä oli hermeettisesti suljettu aukko,
ja he katsoivat siitä, miten juutalaiset kuolivat.
Siihen meni kaksi tai neljä minuuttia paikasta riippuen.
Monet luulivat, että me Sonderkommandossa -
olimme syyllisiä johonkin, koska teimme sellaista työtä.
Mutta me emme päässeet siitä pois.
Jos ei tehnyt, mitä he käskivät, he tappoivat heti.
Kerran minulla oli kaksi hyvin läheistä ystävää.
He tulivat sisään. Heidän nimensä olivat Veneziat.
Kerroin heille heti, että he kuolisivat.
He pyysivät ruokaa ja muuta, ja annoin heille syötävää.
Kerroin heille, minne mennä,
missä aukot olivat, jotta he kuolisivat nopeasti.
Kun he olivat kuolleet, otin heidät ulos, pesin heidät -
ja laitoin heidät uuniin poltettaviksi.
Kuulimme tykistön alati lähestyvän.
Budapest oli saksalaisten ja Neuvostoliiton armeijan taistelukenttä.
Vaikka tiesimme, että voisi mennä viikkoja,
ennen kuin Neuvostoliiton armeija vapauttaisi elossa olevat juutalaiset,
tiesimme, että paljon vaikeuksia oli vielä edessä.
Auschwitzissa joulun jälkeen -
kuulimme pommitusten jatkuvasti lähestyvän.
Natsit eivät halunneet kenenkään vapautuvan,
joten he ajoivat ihmiset pois leiriltä.
Kuoleman marssi toteutettiin talvella.
Ne, jotka eivät pysyneet mukana, ammuttiin tien viereen.
Jos joku yritti paeta -
tai tehdä jotain kiellettyä, hänet ammuttiin paikan päälle.
Meitä oli kolme ystävää, ja olimme olleet yhdessä siihen asti.
Olimme vannoneet, että uhraisimme henkemme toistemme puolesta.
Emme ikinä pettäisi toisiamme.
Olimme nuoria. Meillä oli tämä unelma, että se olisi mahdollista.
Yhdellä kolmesta oli polvivamma ja kuolio.
Eräs sotilas näki hänen ontuvan.
Sotilas halusi ampua hänet.
Me astuimme hänen eteensä. Sotilas otti Lugerinsa ja sanoi:
"Annan teille kolme sekuntia. Lasken kolmeen.
Joko annatte hänet, tai te kaikki kolme kuolette."
Voitteko kuvitella, mikä päätös meidän piti tehdä niin nuorina?
Olimme luvanneet, että kuolisimme toistemme puolesta,
mutta emme voineet pitää lupausta kuoleman uhatessa.
Annoimme hänen kuolla.
Noin kymmenen päivän marssin jälkeen saavuimme Dachauhun.
Voi luoja!
53 vuoden jälkeen…
Kuin tämä olisi tapahtunut eilen.
He olivat tässä maassa vain makaamassa,
eikä heitä nähnyt. Ruumiiden päälle astuttiin.
Se ei merkinnyt mitään.
Tuossako? -Niin.
En koskaan tiennyt kenenkään nimeä.
En halunnut tuntea ketään.
En halunnut, että jonain päivänä -
joku tuntisi sen henkilön,
jonka kengät otin hänen kuoltuaan.
Jos voit kuvitella, että joka aamu työni oli jonkun aikaa…
Menin parakista parakkiin hakemaan ruumiit ja vein ne krematorioon.
Meillä oli käsikärryt.
Muistan Sonderkommandot, jotka työskentelivät krematoriossa.
He tulivat ulos ja avasivat portin.
He ottivat kärryt sisään.
Me emme saaneet mennä pidemmälle.
He eivät puhuneet krematoriosta, mutta me tiesimme.
Jos tuli tänne, ei päässyt ulos. Tältä alueelta ei päässyt ulos.
Jos joku pääsi ulos ja pakeni,
hän oli todistaja. Joten he eivät päästäneet heitä ulos.
Katso tuota.
Ihmisen epäinhimillisyys toista ihmistä kohtaan -
on uskomatonta.
Tämä on hirvein ihmisen suunnittelema asia.
Ihmisten polttaminen, jotta heistä päästäisiin nopeasti eroon.
Uskomatonta.
Tämä herättää tunteita ja on vaikeaa.
Miksi minä selvisin?
Miksi Jumala säästi minut?
Joku alkoi huutaa: "Amerikkalaisia!"
Emme tienneet, mitä he tarkoittivat. He osoittivat taivaalle.
Lentokoneet tulivat vuorten takaa tyhjästä.
He pommittivat saattuetta.
He eivät koskeneet meihin. Kukaan ei loukkaantunut.
Silloin sain tietää, että Yhdysvallat oli sodassa.
Huhtikuun 29. päivänä minut käskettiin menemään Dachauhun.
Itse asiassa 28. päivän yöllä.
Meitä käskettiin lähtemään mahdollisimman nopeasti Dachauhun -
tietämättä, mikä meitä odotti.
Luulimme, että se oli sotilasleiri,
saksalainen sotilasleiri, joka meidän oli vallattava.
Että meidän oli vallattava se ja vangittava ihmiset siellä.
Olimme lähellä niitä,
jotka osoittautuivat keskitysleireiksi.
Yhtäkkiä kuulimme konekiväärien ammuntaa.;
Ensin ajattelimme, että meidät tapetaan.
Sitten näimme amerikkalaisten sotilaiden ryömivän ja ampuvan.
Sitten saksalaiset sotilaat tulivat tuosta suunnasta.
Kun he kohtasivat tässä, saksalaiset antautuivat.
Kuvittele 32 000 ihmistä, jotka tulivat ulos parakeista.
Leirin ulkopuolella -
rautatiekiskoilla oli,
luulisin 40 karjavaunua.
Aivan täynnä ruumiita.
Koska emme tienneet, mitä meillä oli edessämme,
se oli -
täysin epätodellista.
Useimmilla on flanellipyjamat. Muuta heillä ei ollut.
Sinisiä ja valkoisia raitoja.
Flanellipyjamat. -Ihmiset olivat heikkoja.
"Heikko" ei ehkä ole oikea termi.
Mutta he olivat laihoja.
Jotkut näyttivät vanhoilta.
He olivat käveleviä ruumiita. Luurankoja.
Ensin tuli muutama,
ja sitten aina vain lisää.
He tulivat meitä kohden,
ikään kuin he olisivat tajunneet…
He kai tajusivat, että olimme erilaisia.
Että tulimme auttamaan heitä.
Amerikkalaiset pitivät aseita saksalaisia vastaan,
mutteivät tappaneet heitä. He antoivat heidät meille.
Otimme kiinni tusinan saksalaisia sotilaita -
ja revimme heidät kappaleiksi, pala palalta.
Vangitsimme saksalaisen everstin.
Menin takaisin ja sanoin hänelle,
että lähettäisimme hänet poliisin luo.
Hän sylki kasvoihini.
Tapoin hänet.
Sota oli pian loppumassa. Mutta viimeisinä päivinä -
aioimme estää Saksaa saamasta tilaisuutta -
nousta ylös ja tehdä tätä kenellekään.
Olen nähnyt monta kauheaa näkyä -
kahden vuoden aikana Italiassa, Ranskassa ja Saksassa.
Mutta pahinta, mitä olen ikinä nähnyt,
olivat holokaustista selviytyjät.
Se on jotain, joka on…
En voi unohtaa vieläkään.
En ollut enää nuori. Olin hyvin vanha.
Olin 16-vuotias, mutta olin hyvin vanha.
Vapauteen palaaminen oli vaikeaa.
Emme tienneet, miten tehdä rauha sen ulkomaailman kanssa,
joka ei halunnut meitä. Emme tienneet,
kenet löydämme ja ketä emme.
He eivät tienneet, mitä tehdä meille. He veivät meidät leirille,
joka oli siirtymäleiri.
Lähin minua oli Itävallassa.
Kaikki selviytyjät, joilla ei ollut muuta paikkaa, olivat siinä leirissä.
Se oli toinen leiri, mutta olimme vapaita.
Kun Neuvostoliiton armeija vapautti Budapestin,
ja minusta tuli taas vapaa ihminen,
en tiennyt kuukausiin,
palaisivatko äitini ja muut perheenjäseneni.
Toivoin, että Auschwitziin palaaminen lopettaisi vihdoin jotain.
Järkytyin, kun ymmärsin,
että se herätti uusia kysymyksiä ja epäilyksiä.
Haluaisin tietää perheestäni.
Hän haluaisi etsiä tietoa perheestään ja itsestään.
Nimenne, olkaa hyvä. -Renee. R-e-n-e-e.
Tämä on ensimmäinen kerta, kun päätin -
etsiä tietoja perheestäni.
Sisareni oli Klara.
Löysittekö jotain?
Kyllä, löysin jotain. Voimme katsoa yhdessä.
Laittakaa kortit näin.
Klara, minun siskoni.
Löysin tietoja siskostani, isästäni ja itsestäni.
Kun kysyin äidistäni,
arkistonhoitaja kertoi minulle,
että heistä, jotka vietiin rautatieasemalta ja tapettiin heti,
ei ole tietoja.
Viekää tämä yläkertaan arkistoon ja soittakaa kelloa.
Kiitos.
Tämä on verikoe tai jotain lääketieteellistä -
koskien Klara Weinfeldia.
Sain selville, että siskolleni tehtiin kokeita,
että hänelle tehtiin verikokeita.
Mitä tämä kaikki tarkoittaa?
Hän vastasi: "En tiedä. Kukaan ei ole kysynyt minulta.
Mutta tohtori Münch, joka oli tämän klinikan johtaja,
on yhä elossa."
Sitten sain tietää, että te aiotte haastatella häntä -
ja että voin kysyä, mitä nuo symbolit tarkoittavat.
Siskoni Klara -
kuoli Auschwitzissa. -Niin.
Sain nämä paperit äskettäin Auschwitzista. -Niin.
Haluaisin, että kerrotte papereista. -Yritän.
Voitteko kertoa, mitä tämä on?
Ei mitään tärkeää.
Millaisia kokeita nämä olivat?
Nämä eivät ole mitään. Kaikki on hyvin.
Miksi hän kuoli? -"Kliininen instituutti".
Se oli instituuttini.
Hän kuoli. -Niin.
Milloin hän saapui? Kauanko hän viipyi?
Kuusi kuukautta. -Kuinka?
Kuusi kuukautta. -Kuusi kuukautta?
Sitten hän kuoli. -Niin.
Se on normaali aika. Ymmärrättekö? -Minä olin…
Olitteko tekin Auschwitzissa? Sitten teidän pitäisi tietää…
Yritin olla kohtelias,
mutta hän oli välttelevä, ja minä suutuin.
Tuhannet ihmiset kuolivat hänen klinikallaan.
Palaan krematorio V:een,
sillä tiedän varmasti, että äitini vietiin sinne.
Aion sytyttää kynttilöitä.
Tiedän, etten palaa tänne enää.
Ja nyt äskettäin -
sain uuden kirjeen Bergen-Belsenistä,
ettei heillä ole Edith Lokia. He tarkastivat kirjansa.
Mutta he löysivät Edith Schwarzin.
Muistin, että jossain vaiheessa -
siskoni Edith päätti -
käyttää äitini nimeä, mutta unohdin sen.
Kaikkien näiden vuosien ajan etsin Edith Lokia.
Löydätkö unkarilaisen… -Unkarilaisen?
Etsitään se vain.
Se ei ole aakkostettu. -Eikö?
Kun palaan Bergen-Belseniin,
haluan mieheni rukoilevan lasteni ja minun kanssani,
koska hautaamme Edithin symbolisesti.
Tämä on hautausmaa, johon haudattiin kaikki ihmiset,
jotka tuotiin vapautuksen jälkeen armeijalle.
Löysimme siskosi nimen.
Hän kuoli täällä. Ehkä kesäkuun toisena päivänä vuonna 1945.
Kaikki noina päivinä kuolleet haudattiin tänne vierekkäin.
Tänään on elämäni erityisin päivä.
Viimein etsintä on ohi.
Nyt tiedämme, mitä tapahtui ja milloin se tapahtui.
Toin tänne äitini rukouskirjan,
ja täällä luemme sinulle perinteiset rukoukset -
ja sytytämme tämän kynttilän muistollesi.
Muistamme sinut -
ikuisesti, niin kauan kuin elämme.
Mutta monet kaltaiseni ihmiset etsivät yhä.
Koska meille -
vapautus ei ollut viimeinen päivä.
Sain ilmoituksen, että minut oli valittu -
saamaan akateeminen stipendi -
Washingtonin yliopistoon kaupunkiin nimeltään Seattle.
Kukaan ei sanonut, että se pitäisi lausua "Seattle".
Minulla oli lippu SS Marine Falconille.
Menin punkkaani B-20, laitoin pois reppuni, ja he kutsuivat "chow'lle".
En tiennyt, mitä se oli. Se ei kuulunut sanastooni.
Joten menin chow-jonoon.
Meillä oli valtavat metallitarjottimet. Tänä aikana -
henkinen huolenaiheeni oli yhä nälkä.
Nämä ihanat ihmiset läjäyttivät ihania asioita tarjottimelle.
Linjan lopussa oli valtava kori appelsiineja -
ja valtava kori banaaneja.
Äitini opetti toimimaan oikein, enkä tiennyt, mikä oli oikein.
Siellä oli iso merimies,
ja kysyin häneltä: "Herra, otanko banaanin vai appelsiinin?"
Hän sanoi: "Syö kaikki pahuksen banaanit ja appelsiinit, jotka haluat."
Silloin tiesin olevani taivaassa.
Rakastin kaupunkiani. Se oli pittoreski ja onnellinen.
Aion palata sinne ensi kertaa lähdettyäni vuonna 1944.
Katso kylttiä, Robin. Siinä lukee "Polyana" venäjäksi.
Näetkö?
Joki juoksee oikealla.
Kävimme uimassa täällä…
Toivon löytäväni ihmisiä, joita tunsin ennen holokaustia.
Ehkä voin puhua heille.
Tuolla on sieniä purkissa. Näetkö?
Ehkä he voivat kertoa, mitä tapahtui, kun olimme poissa.
Tämä yksi nainen, Mariska, muisti isovanhempani,
isäni, äitini ja minut.
Yllätyin, että hän muisti minut.
Pelkäsin, että ihmiset olisivat vihamielisiä minulle,
että he syyttäisivät minua, että tulin viemään heiltä jotain.
Minulta kysyttiin kohteliaasti:
"Aionko ottaa taloni ja palata tänne?"
Minä vastasin, että en.
Haluan vain, että lapseni tietävät, mistä olen kotoisin.
Halusin nähdä kaupungin, jossa vartuin, vielä ennen kuolemaani.
Palata kotikaupunkiini -
perheeni ja lapseni kanssa,
näyttää hänelle tämä kaunis kaupunki, jossa…
Sanaa "juutalainen" ei ole olemassa enää missään.
Tämä rakennus oli juutalaisyhteisön keskus.
Halusin mennä juutalaiseen temppeliin, joka oli kaunis synagoga.
Katso, miten he antoivat tämän… Voi luoja.
Et voi ymmärtää, mitä tälle kaupungille tehtiin.
Se on uskomatonta.
Menimme temppeliin,
ja siellä tapasin tämän juutalaisen miehen.
Hänkin oli ollut Auschwitzissa.
Hei, puhutteko unkaria?
Huomenta. Oletteko täältä?
Synnyin täällä vuonna 1928.
Olen Weinfeldien perheestä. -Weinfeld?
Isälläni oli kauppa täällä,
ja äitini kävi tietysti temppelissä.
Minun Bar Mitzvah'ni vietettiin täällä, kun täytin 13 vuonna 1941.
Miksi jäitte tänne?
Koska palasin Auschwitzista -
kesäkuun 6. päivänä vuonna 1945,
ja muutama päivä myöhemmin rajat suljettiin.
Sitten hän opasti meidät temppelin läpi ja selitti,
ettei tämä ole enää juutalainen temppeli.
Aiemmin täällä oli Daavidin tähtiä.
Mitä niille on tehty?
Tästä tehtiin konserttisali.
He poistivat kaiken.
Oli tuskallista nähdä, että tämä pyhä paikka -
oli muutettu viihdepaikaksi.
Vaikeinta oli palata kotiini.
Voi luoja.
Tuo on alkuperäinen portti.
Sisäänkäynti. -Sisäänkäynti, niin.
Se oli laiminlyöty.
Tämä kaunis talo, josta isäni aina huolehti.
Kaikki oli hoidettu sen ympärillä.
Se taitaa olla lukossa. -Ei se ole.
Se ei vain aukea. -Pääsemmekö sinne?
Se ei aukea.
Silloin toivoin, etten olisi nähnyt sitä.
Yksi naapureista,
joka oli pieni lapsi, kun meidät vietiin, oli yhä siellä.
Luojan kiitos, että olette yhä elossa.
Voin vielä muistaa, millaista kaikki oli.
Hänellä on nyt venäläinen vaimo, joka oli hyvin sympaattinen.
Teidän oma talonne.
Miten voi ottaa jonkun talon?
Olisi paljon kerrottavaa, mutta tiedätte, mitä sanotaan…
Jopa seinillä on korvat.
Hän pelkäsi kertoa, mitä tapahtui, kun lähdimme.
Puhuitteko te siitä, kun meidät vietiin?
Olimme pahoillamme Klaran vuoksi. Hän kuulemma kuoli matkalla.
Ei. Hän kuoli siellä. -Voi raukka.
Olen nähnyt sen vain elokuvissa.
Polttivatko he todella ihmisiä?
Se oli paljon pahempaa kuin elokuvissa.
Silloin tunsin itseni onnekkaaksi,
että voisin palata Yhdysvaltoihin, kotiini.
Säästin timantit koko ajan kaiken sen keskellä.
Kun olin vapaa, en puhunut holokaustista.
Otin timantit ja upotin ne kyyneleen muotoiseen riipukseen,
koska aina kun pelastin ne, jouduin itkemään.
Tunsin, että kyynel oli sopiva.
Sanoin lapsilleni, että timanttien täytyy periytyä -
sukupolvelta toiselle, perheen ensimmäiselle tytölle ikuisesti.
…miltä se maistuu.
Tässä näkyvät niiden eri muodot ja leikkaukset.
Ne ovat ainoa asia,
joka minulla on äidiltäni.
En tiedä, mitä ajattelet…
Nykyään elämäni on jotain, jota en itse voi uskoa.
Kun noin 600 000 ihmisen vaalipiirini on valinnut minut Kaliforniassa -
yhdeksän kertaa,
se tuntuu unelta. Se asettaa -
minulle uskomattoman vastuun.
Holokaustin ainoana selviytyjänä,
joka on valittu Yhdysvaltain kongressiin,
puhun kaikkien kollegoideni puolesta, republikaanien ja demokraattien,
ilmaistessani raivomme viimeisimmistä terrori-iskuista…
Elämäni keskipisteessä ovat ihmisoikeudet,
sillä olen varma, että ne ovat tie -
kohti sivistyneempää maailmaa.
Vaimoni Annette ja minä olemme tunteneet toisemme aina.
Kasvoimme lapsina Budapestissa.
Olemme olleet naimisissa 47 vuotta.
Meillä on kaksi tytärtä,
jotka sanoivat meille varhain,
että he suunnittelivat erityistä lahjaa vanhemmilleen.
Koska perheemme tuhoutuivat, he antavat meille ison perheen.
Meitä on siunattu 17 upealla lapsenlapsella,
ja he ovat elämämme keskipiste.
Halusin olla holokaustin opettaja.
Menin Museum of Toleranceen,
jossa perustin tiedotusohjelman.
Puhun ryhmille, jotka tulevat museoon.
…syntyi.
Kun näin tapahtuu,
melkein uskoo, että teki jotain väärin.
Miksi he tekisivät näin minulle?
Minusta velvollisuuteni -
on kertoa maailmalle siitä, mitä sen aikana tapahtui.
Olen aina tuntenut, että kieleni on riittämätön.
Jos halusin kertoa kokemuksistani,
minun oli puhuttava jonkun välineen kautta.
Sitten löysin taiteen.
Koska taide ylittää. Se on sanojen yläpuolella.
Halusin, että pinta olisi hyvin kerrostettu.
Sen pitäisi näyttää murtuneelta seinältä,
joka on päällystetty eilisen uutisilla,
koska ihmiset haluavat unohtaa menneisyyden.
Ihmiset haluavat unohtaa holokaustin.
Se mikä saa minut jatkamaan, on -
perheeni,
jonka mieheni ja minä loimme.
Lapsenlapseni.
Kolme ihanaa lasta.
Kaksi heistä on rabbia.
Ja kaunis tyttäreni.
Hän opettaa minulle joka päivä, mikä on tärkeää elämässä.
Mieheni, joka on neljännen sukupolven israelilainen.
Ja hyvin kohtelias mies.
Hän auttoi minua rakentamaan elämän.
Tämä maalaus on "Arbeit Macht Frei".
Kun lukee tämän tervetuliaisen portilla,
niin sanotusti Arbeit macht frei…
Nykyään taiteeni kuvaa holokaustia,
koska minulla ei ole muistomerkkiä sukulaisilleni.
En tiedä, missä he ovat.
Miksi niin monet perheenjäsenistäni kuolivat?
Baschien perhe on melkein tuhottu. Olemme syntyneet uudestaan.
Kun olemme yhdessä, olemme aika iso ryhmä.
Ilo istua perheeni kanssa,
katsella ympärilleni ja sanoa, että olin lähellä kuolemaa.
Tässä istun pöydän ääressä, ja meitä on 11, 12 -
iloitsemassa elämästä.
Elämän nautinto on ihanaa.
Eräänä päivänä sunnuntaina joku koputti ovelleni -
ja käveli sisään…
Menin ovelle.
Hänellä oli kainalossa jotain käärittynä sanomalehteen.
Hän kysyi: "Oletko Paul Parks?" "Kyllä."
Hän sanoi: "Olemme etsineet sinua vuosia.
Ihmiset ovat etsineet sinua.
Halusimme löytää sinut." Kysyin: "Miksi?"
Hän sanoi: "Dachaussa eräs mies, jonka vapautitte, muisti sinut.
Hän kuoli vuosia sitten.
Hän teki leirillä menoran.
Hän teki sen betoninauloista,
hitsasi ja punoi ne yhteen leirillä ollessaan.
Hän halusi sinun saavan sen.
Olemme etsineet sinua antaaksemme sen sinulle."
Hän antoi minulle tämän menorahin.
Vapautus oli kuin lahja maailmalta.
Se oli ensimmäinen kerta, kun taas tunnustin Jumalan,
että Hän on paikalla ja auttoi minua selviytymään.
En usko, että Jumala loi holokaustin.
Jumala antoi meille mielen, sydämen ja vapaan tahdon.
Riippuu ihmisestä,
mitä hän tekee elämällään.
Syytän ihmistä, en Jumalaa.
En voi selittää järkevästi,
tunteellisesti tai älyllisesti selittää holokaustia.
En löydä -
paikkaa korkeammalle auktoriteetille -
tässä painajaisessa.
Millaisia ihmisiä me olemme?
Mitä kirjat opettavat meille?
Mikä ero on minun -
ja toisen lapsen välillä? Mitä Raamattu opettaa?
Mistä tässä on kyse?
Hitler pysyi patologisena antisemiittinä loppuun asti.
Yksi hänen testamenteistaan -
tai muistutuksistaan seuraajille -
oli jatkaa sotaa juutalaisia vastaan.
Hänen testamentissaan 29. huhtikuuta vuonna 1945 -
hän sanoi: "Ennen kaikkea määrään hallituksen -
ja kansan vaalimaan rotulakeja viimeiseen asti -
ja vastustamaan armottomasti -
kaikkien kansakuntien myrkyttäjää,
kansainvälistä juutalaisuutta."
Holokaustia täytyy pitää lukuna -
ihmisen epäinhimillisyyden pitkässä historiassa.
Ei voi sivuuttaa syrjintää,
joka on kohdistettu moniin ihmisiin johtuen rodusta, väristä tai uskonnosta.
Emme voi sivuuttaa orjuutta.
Emme voi sivuuttaa noitavainoja.
Emme voi sivuuttaa kristittyjen tappamista antiikin Roomassa.
Holokausti on ehkä huipentuma -
sellaisesta kauheudesta, jota voi tapahtua,
kun ihminen menettää moraalinsa,
uskonsa ihmisen elämän pyhyyteen.
Tekstitys: Marja Härmänmaa