Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jednu věc opravdu nechápu. A nechápe ji ani zbytek světa.
Němci vyhradili personál,
vlaky, náklaďáky a energii
za účelem zničení Židů až do úplně posledního dne.
Kdyby přestali šest měsíců před koncem války
a použili tuto energii k tomu, aby posílili své pozice,
mohli ve válce pokračovat déle.
Ale pro ně bylo důležitější zabíjet Židy než vyhrát válku.
Během druhé světové války,
zatímco nacistické Německo Adolfa Hitlera poráželo jeden národ za druhým,
byli evropští Židé zbavováni svých práv, násilně přesouváni do ghett,
deportováni do koncentračních táborů a vražděni.
Dokonce i v roce 1944, kdy už bylo jasně, že Německo válku prohraje,
nepřestal Hitler se svými stoupenci bojovat proti Židům.
Jeho jednotky pokračovaly v zabíjení
největší zbývající židovské populace, maďarských Židů.
Tohle je příběh pěti maďarských přeživších v posledním roce druhé světové války.
Vyrostla jsem ve vesnici Poljana v Karpatech.
Byla to malá vesnice se dvěma hlavními ulicemi.
Tohle vede až… A tamhle je kostel…
Měli jsme tam poštu, radnici, kostel a synagogu.
Všichni jsme se mezi sebou znali. Byla to nádhera.
Žila jsem ve městě jménem Užhorod.
Bylo to malé město,
ale cítili jste se v něm jako ve velkém kosmopolitním městě.
Tady bylo malé lahůdkářství. Přesně tady. A…
Chodívali jsme si sem kupovat sendviče na odpoledne.
Bydleli jsme ve městě zvaném Sárvár.
Nachází se v Maďarsku poblíž hranic s Rakouskem.
Každý den přinášeli rolníci zboží
z okolních vesnic ve velkých koších,
které nosili na hlavě nebo na ramenou.
Sasovo byla malá komunita, kterou tvořilo asi 3 000 lidí.
Neměli jsme elektřinu ani jiné energie,
takže jsem vedl jednoduchý a nudný život, nic vzrušujícího.
Ale v Budapešti, kde jsem skončil, se žilo úplně jinak.
Byla to pro mě obrovská změna.
Podíval jsem se na tohle město a řekl: „Páni!“
Vůbec jsem nevěřil, že něco takového existuje.
Budapešť byla velkolepým městem světového formátu
a nezadala si s Vídní, Paříží či Londýnem jako skvělé evropské hlavní město.
Tato velkolepá budova parlamentu
byla svědkem toho nejlepšího i nejhoršího v maďarské historii.
Převážná část Židů v Budapešti
byla naprosto asimilovaná, hluboce vlastenecká
a nesmírně hrdá na své maďarské kulturní dědictví.
V našem městě žilo zhruba 800 židovských rodin
a pak asi 10 nebo 11 tisíc lidí, kteří nebyli Židé.
Měla jsem nežidovské přátele, chodila jsem s nežidovskými kluky.
Mí rodiče měli nežidovské přátele.
Zároveň jsme se cítili jako Maďaři.
Nejen jako Židé.
Takže judaismus byl naším náboženstvím,
ale byli jsme Maďaři.
Dne 2. srpna 1934 přísahali důstojníci a vojáci věrnost
nikoliv Německu, ale samotnému Hitlerovi.
Jak se Hitlerova vláda nad Německem stala absolutní,
tak svému vyděšenému sousedovi, Rakousku, Hitler slíbil, že dá ruce pryč.
V roce 1938, když mi bylo deset let,
jsem si koupil první noviny a viděl jsem titulky:
„Hitler napochodoval do Rakouska.“
A cítil jsem, že tento historický okamžik
bude mít ohromný dopad na život maďarských Židů, mé rodiny i mě samotného.
Německo napadlo Polsko a Gdaňsk.
Varšava je ostřelována a bombardována. Polsko je v troskách.
INVAZE POLSKA
Do Maďarska utíkali uprchlíci z Polska.
A většina židovských rodin… Muži šli v pátek večer do chrámu,
a pak těmto lidem poskytli přístřeší.
Vyprávěli nám své příběhy.
A pamatuju si, že velmi často…
jsme jim nevěřili.
Zaslechla jsem rozhovor mezi mým otcem a dalším mužem.
Říkal mému otci, co nacisté v Polsku provádějí.
Slyšela jsem tehdy něco, na co nikdy nezapomenu.
Řekl, že nacisté berou židovská nemluvňata,
drží je za nohy a trhají ve vejpůl
a házejí je do Dněstru, což je řeka na Ukrajině.
Později jsme samozřejmě slyšeli horší a horší příběhy.
Slyšeli jsme příběhy o masových popravách do masových hrobů.
Ale měli jsme určitý naivní…
Nerad to slovo používám, ale musím,
vlastenecký pocit, že my Maďaři takové věci neděláme.
Hitler byl v Německu. A dění v Německu nás zas až tak nezajímalo.
Přece jsme odtamtud byli dost daleko.
Probíhaly dvě války.
Jednak vojenská válka a ruku v ruce s touto válkou
šla druhá válka, válka esesáků namířená proti Židům.
Temná stránka maďarského národa začala být čím dál více zřetelná.
Pronásledování Židů bylo čím dál více zřetelné.
Židé přicházeli o práci, o své podniky.
Bylo tu maďarské nacistické hnutí, Strana Šípových křížů, které se stalo…
pro maďarské Židy tou nejnenáviděnější a nejobávanější skupinou lidí.
Lidé si říkali: „Jak to, že jsme nic neudělali?
Neutekli jsme. Neschovali jsme se.“
Ono se to totiž nestalo najednou.
Věci se měnily pomalu.
Takže kdykoliv se objevil nový zákon nebo omezení,
řekli jsme si: „No jo, zase něco, ale ono se to přežene.“
Hitler vtrhl do Maďarska 19. března 1944.
Bylo mi tehdy 16 let.
Rok 1944, 19. března.
Němci, respektive esesáci vstoupili do našeho města.
Dvě motorky, to byl celý nacistický režim, který okupoval naši vesnici.
Protože v naší vesnici žili lidé, kteří za ně dělali jejich špinavou práci.
Většinu z těch lidí jsme roky považovali za přátele,
ale přes noc se k nám obrátili zády a přešli na stranu nepřítele.
Pak přišlo další omezení,
Židé už nesměli chodit po ulici bez žluté hvězdy.
Slyšeli jsme, že v Německu taky nosili žluté hvězdy,
načež je odvlekli pryč. A v Polsku taky.
Takže tehdy už jsme měli strach.
Neměl jsem na sobě žlutou hvězdu a chytili mě.
Strčili mě do pracovního tábora
severně od Budapešti, kde byl i důležitý železniční most.
Naším úkolem bylo opravovat železnici,
koleje, mosty, a to nepřetržitě,
zatímco nás Britové a Američané ve dne v noci bombardovali.
Samozřejmě jsme se báli, že zemřeme.
Ale také jsme doufali,
že americké a britské bombardéry zasáhnou všechny cíle
a zničí tento most, neboť to byl způsob, jak porazit Hitlera.
Z toho pracovního tábora jsem utekl
a přidal jsem se k maďarskému odboji.
Další vyhláška říkala, že si máme sbalit 25 kilogramů.
Nejdřív jsem to nechápali. Co si máme vzít?
Představte si svůj domov.
Co byste si s sebou vzali? Co to vůbec je 25 kilogramů?
Kolik se toho vleze do 25 kilogramů?
Vezmete si polštáře? Povlečení? Nádobí?
Co si vezmete?
Když jsme balili…
chtěla jsem si s sebou vzít něco, co mi bude připomínat staré dobré časy.
Byla jsem deprimovaná a měla jsem strach.
A pak jsem narazila na plavky…
Plavky, které mi přinesl můj otec.
Tohle nechci.
Asi o tři roky dříve se můj otec vrátil z jedné ze svých služebních cest.
A vždycky mně i mé sestře něco přinesl.
A…
samozřejmě jsme se vždy ptaly: „Cos nám přinesl?“
A on otevřel krabici
a vyndal z ní překrásné plavky.
Měly lesklý saténový povrch a byly na nich pestrobarevné květiny.
A když jsem pak odpoledne slyšela boty vojáků dupat po schodech,
běžela jsem zpátky a oblékla jsem si ty plavky pod šaty.
Takhle jsem odešla.
Vyrazili vchodové dveře, vešli dovnitř a dali nám jen pár minut.
Řekli půl hodiny, ale nebylo to půl hodiny.
Za tu dobu jsme si měli sebrat cennosti. A pak nás vyvedli z domu.
Nedovedla jsem si představit, že prostě vyvedou lidi z jejich domovů…
protože jsou Židé.
Naši takzvaní přátelé a sousedé
stáli sešikovaní podél cesty a pokřikovali na nás:
„Už bylo načase, vypadněte odtud! V našem městě žádné Židy nepotřebujeme!
Musíme se vás všech Židů zbavit!“
A já jsem tam stála a nemohla jsem uvěřit vlastním očím.
Byli to lidé, s jejichž dětmi jsem chodila do školy, byli jsme přátelé.
Dělili jsme se o věci.
Proč jsou tak nepřátelští? Proč nás najednou nenávidí?
Bylo to, jako když si čtete o Židech, jak odešli z Egypta.
Nesli jsme si zavazadla, polštáře a povlečení smotané dohromady.
I jako děti jsme s tím pomáhali. A já se hrozně styděla.
Chtěli jsme věřit, že nás odvedou do Německa, kde budeme pracovat.
Chtěli jsme tomu věřit.
Tehdy už ale veškeré evropské židovstvo bylo v koncentračních táborech,
což jsme nevěděli.
Koncentrace, ghettoizace a deportace
byla soustředěna do pouhých 12 týdnů.
A nikde jinde nebyl deportační program proveden…
s takovým barbarstvím a takovou rychlostí jako v Maďarsku.
Říkali, že nás odvedou do ghetta. To slovo jsme nikdy předtím neslyšeli.
„Ghetto“ není maďarské slovo.
Netušili jsme, kde jsme.
Když jsme se ráno probudili,
uvědomila jsem si, že jsme na dvoře v cihelně.
Byl duben a hodně pršelo.
A vždycky… Museli jsme měnit prostěradla, co jsme měli místo střechy.
A byli jsme pořád mokří.
Byly tam tisíce lidí, protože to byli lidé z celého kraje.
A všude byli strážní se psy,
neustále chodili dokola, byli to velcí němečtí ovčáci
na velice krátkých vodítkách.
…protože tady všude byly chatrče s lidmi.
- Víš, kde byla ta vaše? - Jo.
Moje chatrč byla tady, jak jsou ty hromady cihel.
A jednoho dne oznámili, že každý, kdo chce jít pracovat do Tokaje,
sbírat víno na vinici, má jít sem…
A všichni dobrovolně a rádi nastoupili na ten vlak,
protože tohle bylo peklo.
A jít místo tohohle pracovat na vinici bylo jako jít do nebe.
Maďarští vojáci nás odvedli na nádraží.
Moje máma mi řekla:
„V lemu tvé sukně jsem schovala diamanty.
A když nebudeš mít co jíst, tak si za ně kup chleba.“
Když jsme dorazili na nádraží,
uvědomili jsme si, že nepojedeme osobními vlaky.
Čekaly na nás dobytčí vagóny.
Otec mi řekl: „Je válka, takže jiné vlaky jim došly.
Jiné vlaky nemají. Musí tedy použít to, co mají.“
Každý, kdo nešel nebo nešel dost rychle, byl zmlácen.
Když zavřeli dveře, když jsem slyšela ten zvuk,
jak za námi zavřeli západku,
tak už mi to nepřišlo normální.
Nevěřila jsem, že jim ostatní vlaky došly.
V Budapešti se situace začala zhoršovat.
Potřeboval jsem získat nežidovské dokumenty.
Jako Žid jsem neexistoval.
Zastřelili by mě. Zabili by mě.
Byli jste lovná zvěř, a to 24 hodin denně.
A nevěděli jste, zda lidé, co jste potkali, jsou na vaší straně.
Nebýt Wallenberga,
tak bych ani já, ani desítky tisíc dalších nepřežily.
Raoul Wallenberg dorazil, když už celé Maďarsko,
s výjimkou Budapešti, bylo prosté Židů.
Přišel do Budapešti v době, kdy už na venkově
byli Židé naskládáni do dobytčích vagónů
a odvezeni pryč z Maďarska.
Rozhodl se stát se členem švédské ambasády,
a to jen proto, aby zachránil židovské životy.
Vydával takzvané švédské ochranné pasy,
podle kterých lidé, kteří je měli,
plánovali na konci války odcestovat do Švédska.
To byla naprostá fikce, ale v chaosu a zmatku války
tento zázračný a zároveň bezcenný kus papíru fungoval.
Někteří z nás pracovali jako distributoři,
kteří tento falešný pas doručovali lidem,
kteří čekali v chráněných domech.
Wallenberg si pronajal velké obytné domy,
postavil před ně švédské cedule,
podle kterých všichni jejich rezidenti byli pod ochranou švédské vlády.
Bydlel jsem na adrese St. Stephen Park, číslo popisné 25.
Většinou se jednalo o obytné domy vyšší střední třídy.
A třípokojový byt,
ve kterém před touto krizí bydleli čtyři, pět, možná šest lidí,
se najednou stal doupětem,
ve kterém bylo nasáčkováno 60 až 70 lidí do pouhých tří ložnic.
- Velmi nepohodlné. - Bylo to nepohodlné, zlato.
Ale hlavně to bylo neuvěřitelně nebezpečné.
Pojem „chráněný dům“ je samozřejmě zcela nepřesný.
Mnoho lidí, kteří žili v těchto „chráněných domech“,
bylo zatčeno, odvedeno na břeh Dunaje a zabito.
Dostat se do těchto chráněných domů nebylo těžké.
Vojákům to bylo jedno. Byli venku. „Jdi tam!“
Nicméně dostat se z nich ven bylo obtížné.
Pokud měli němečtí nebo maďarští nacističtí vojáci podezření,
přikázali nám sundat si kalhoty,
protože jsme byli jediní lidé, kteří byli obřezaní.
Jednou jsem měl kolem těla omotané falešné pasy,
které jsem doručoval lidem, kteří se chtěli dostat ven,
a přepočítal jsem se.
Šel jsem kanalizací a věděl jsem, kdy vyjít ven.
Ale udělal jsem chybu.
Místo toho, abych vylezl uvnitř budovy,
vylezl jsem před budovou, kde to hlídali dva vojáci.
Začal jsem co nejrychleji utíkat, kličkoval jsem ze strany na stranu.
Zrovna deportovali skupinu Židů. A aniž bych věděl, kam je vezou,
tak jsem k nim naskočil a říkal jsem si:
„Už jsem se z maléru dostal mnohokrát, tak to zvládnu ještě jednou.
Zase jim uteču.“
O pět dní později jsme skončili v Buchenwaldu.
Ve vlaku jsme strávili asi pět dní.
Seděli jsme na hromadě svých zavazadel.
V tom jednom dobytčím vagónu nás bylo asi 120.
Namačkaní jako sardinky. A bylo tam hrozné vedro.
Bylo tam jedno vědro jako záchod.
Najednou byl ten kýbl plný a ten zápach byl nesnesitelný.
Neotevřeli dveře, abychom mohli jít na záchod.
Nedali nám žádnou vodu ani jídlo.
Děti křičely, že chtějí jít domů.
„Kam nás to vezou?“ Nikdo neodpověděl.
Byla tam naprostá tma.
Světlo se tam dostávalo jen trhlinami ve vagónu.
Můj táta našel jednu trhlinu. Podíval se ven a pak nahlas řekl:
„Myslím, že na tu vinici nás nevezou,
protože jsme právě překročili hranice a míříme do Polska.“
Když zmínil Polsko, vzpomněla jsem si na muže,
který nám popisoval, co v Polsku dělají s dětmi.
Držela jsem svého brášku, kterému bylo dva a půl roku.
Pevně jsem ho svírala.
A řekla jsem si:
„Nikdy ho nepustím. Nikdy mi ho neseberou.“
Když najednou otevřeli dveře…
a vás zasáhlo světlo…
A protože jste čtyři nebo pět dní měli zavřené oči,
byli jste zvyklí na tmu, tak vás to skoro oslepilo.
Byli jsme šťastní, konečně tu byl čerstvý vzduch,
chtěli jsme vystoupit a zajít si na záchod jako normální lidi,
napít se a možná se i najíst.
A všichni se ptali: „Kde to jsme? Jak se to tu jmenuje?“
Bylo to velmi zvláštní jméno.
Osvětim.
Tady jsme museli zastavit.
Tady nás třídili.
- Takže jste stáli v řadě… - Tisíce lidí.
Namačkaní na sebe. A do toho zmatek a hluk.
A pak… Nehýbat, nic…
Jako vojáci, co stojí v řadě.
A esesáci procházeli mezi námi a kontrolovali nás.
Měli psy a vypadali hrozivě.
- V jedné řadě, nebo jste stáli… - Po pěti.
- Po pěti. Aby se to lépe počítalo. - Takže po pěti.
Jakmile jsem vyskočila z vagónu,
okamžitě jsem věděla, že to, co nám slíbili,
co nám řekli, to všechno byly lži.
Viděli jsme spoustu pobíhajících lidí
v pruhovaném oblečení a s oholenými hlavami.
Všude kolem byli nacističtí vojáci a zuřiví psi.
A křičeli a řvali.
„Honem! Zavazadla tu nechte! Všechno tu nechte!“
A najednou nás rozdělili.
A má matka a můj…
Má matka a…
A můj bratr a má sestra…
V jedné ruce držela mého bratříčka,
druhou rukou držela mou sestřičku. A tu jsem za ruku držela já.
A takhle jsme šli směrem…
Tlačili nás k tomu cíli.
Když transporty dojely na místo,
došlo k třídění lidí.
Byl to velice jednoduchý a primitivní proces.
Lidé museli stát v dlouhé řadě.
A na jejím začátku byli vojenští lékaři, kteří řekli třeba:
„Tenhle je moc starý, je mu přes 50 let.“
„Tenhle půjde doleva, tenhle půjde doprava.“
Mou matku vybrali už na nádraží
a poslali ji doleva, zatímco já a sestra jsme šly doprava.
Mou matku poslali z nádraží přímo do plynové komory.
Než jsme se se sestrou dostaly do tábora,
má matka už nebyla naživu.
Odvedli nás do šatny.
Řekli nám, že se osprchujeme po téhle…
Po téhle strašlivé cestě,
že se osvěžíme a pak nám bude přidělena práce.
Nařídili nám vzít si boty do jedné ruky a oblečení do druhé.
Vzpomněla jsem si na diamanty.
Tak jsem popadla svou modrou sukni
a v tom davu jsem ty diamanty rychle vyndala
a svírala jsem je v rukou. Zcela nahá.
Vzpomínám si, že jsem se s ostatními svlékla
a pak jsem tam najednou stála v plavkách.
Měla jsem předtuchu.
Měla jsem pocit, že pokud si ty plavky sundám,
pokud tu ty plavky nechám,
tak všechny ty úžasné vzpomínky, které s těmi plavkami byly spjaty…
Vzpomínala jsem, jak jsem chodívala kolem bazénu,
jak na mě hvízdali kluci a mé kamarádky žárlily.
A teď si je sundám a nechám je tady.
Všechno, co pro mě kdy v životě něco znamenalo, nechám za sebou.
Pořád opakovali, že pokud máme nějaké cennosti,
tak je máme nechat na místě k tomu určeném.
Těch diamantů jsem se držela zuby nehty, ty totiž byly na koupi chleba.
Dala jsem si je do pusy.
A když jsem zase vyšla ven,
tak jsem viděla, že lidem kontrolují ústa.
Ale pro mě už nebylo cesty zpět.
Kdybych je odevzdala, zastřelili by mě. Měla jsem je přece nechat tam.
Měla jsem je v puse a nevěděla jsem, co dělat, tak jsem je spolkla.
Přišli jsme do sprch,
šatnu za námi zamkli,
pak přišlo komando a vzalo nám všechny naše věci.
Mohli jsme se osprchovat, ale voda tam tekla jen čůrkem.
A na druhé straně byly další dveře, které vedly na dvůr na druhé straně.
A u těch dveří byla hromada oblečení.
A přikázali nám, ať si vezmeme jeden kus oblečení.
Čekali jsme asi do půlnoci
a pak nám dovolili jít do jednoho z těch dřevěných baráků.
Tisíc lidí v jednom baráku.
Pokud se otočil jeden člověk, museli se otočit i všichni ostatní,
protože jsme na sebe byli tak namačkaní.
Často jsem se budila zimou a…
pořád dokola se mi zdálo o tom, že jsem doma,
že je mi zima, ale můj otec přijde a přikryje mě.
A pak vás vzbudí píšťalka.
Venku je tma. A vy jste v šíleném pekle.
Viděli jsme táborem procházet skupinu asi 20 mužů,
a jak šli kolem, tak jsem je pozorovala. Třeba někoho poznám.
A najednou jsem poznala svého otce.
A jako první mě napadlo se schovat.
Bylo hrozně bolestivé vidět ho,
jak má oholenou hlavu a je oblečený ve vězeňské uniformě.
Ten muž, který každému pomáhal, ten nejlaskavější člověk na světě.
Nedovedla jsem si představit, jak by mu bylo, kdyby viděl nás
s oholenými hlavami a v těch hadrech.
Takže jsem se chtěla schovat, aby mě neviděl.
A v tu chvíli se naše oči setkaly.
A viděla jsem, jak mu po tváři kanou slzy.
Tehdy jsem svého otce viděla naposledy.
Viděla jsem přijíždět náklaďáky a slyšela jsem z nich křik.
A z jednoho toho náklaďáku vypadly dvě děti.
Pak ten náklaďák zastavil.
A z toho náklaďáku…
Zepředu vyšel jeden esesák,
tyhle děti takhle zvedl,
třísknul s nimi o náklaďák,
načež se z nich začala valit krev, a on je hodil zpátky do náklaďáku…
Tehdy jsem přestala mluvit s Bohem.
Řekli nám, že dostaneme číslo.
Číslo vězně.
A my jsme čekali, že to číslo budeme mít na oblečení nebo tak něco.
Postavili tam stoly.
A u každého stolu sedělo několik dívek
a před sebou měly otevřené obrovské knihy.
A my jsme čekali, že do těch knih zanesou naše jméno
a to číslo, které nám dají.
A pak jsme si uvědomili, že to číslo dávají…
na naše tělo, na naše ruce.
Pěti z nás nakapali nějaké kapky do očí.
Nevěděli jsme proč, to nám neřekli. A zavřeli nás do sklepení.
Zavřeli nás tam
a my tam stáli po kotníky ve vodě namačkaní na sebe.
Připadalo mi to nekonečné.
Přišlo mi to jako věčnost. Ty dveře nikdy neotevírali.
Nikdy nám nedali nic k jídlu ani k pití,
takže jsme pili vodu, ve které jsme stáli, a taky jsme do ní chodili na záchod.
Pak ty dveře otevřeli a vytáhli nás ven.
Pak nás dovedli ven na dvůr
a zkoumali naše oči.
Někteří lidé ještě několik dní poté nic neviděli.
Pak nás vzali zpět na barák
a až později jsme zjistili, co vlastně dělali.
Snažili se nám změnit barvu očí.
Pro ty, kteří chtěli experimentovat na lidech,
to bylo užitečné pracoviště.
V Osvětimi se provádělo mnoho experimentů
za účelem sterilizace žen, židovských žen,
aby bez velké námahy zredukovali židovskou rasu.
Ty ženy pak poslali zpátky do tábora.
Někdy je převezli okamžitě,
protože to byly takzvané tajné nositelky.
Provedli testy, pak je poslali zpátky do Birkenau a rovnou do plynu.
Jednou za mnou přišel jeden spoluvězeň a poprosil mě,
jestli bych se mohl pokusit…
využít svůj vliv, aby je neposlali do plynové komory.
A to šlo jedině tak, že by podstoupili další a další testy.
Abychom je zachránili, museli jsme pokračovat v neškodných testech.
Takže jsme to takhle naplánovali a ono to nějak vycházelo.
A proto jsem byl nakonec zproštěn viny…
za Osvětim.
Přestože přežili první čtyři a půl roku války,
byli maďarští Židé zabíjeni až v poslední kapitole
Hitlerovy války proti Židům, když už si světoví vůdci
byli plně vědomi všech detailů o Osvětimi.
Když jsme přijeli do Osvětimi, bylo to během konečného řešení,
kdy už byl zoufalý.
Hitler už prohrával válku.
Ale nechtěl prohrát válku proti Židům.
Ten sadismus, ta krutost,
ta iracionalita německých a maďarských nacistů
spočívající v zabíjení zbývající židovské populace,
když už válka byla prohraná,
kdy už mohli získat plusové body za to,
že by se k těm lidem chovali civilizovaněji…
Ale to se nedělo, protože byli zaslepeni nenávistí.
Nacisté odkloňovali vlaky a další dopravní prostředky
užitečné pro Němce za účelem deportace Židů
kvůli dokončení programu konečného řešení.
Když jsem byla v Osvětimi,
tak každý den přijížděly dva nebo tři transporty.
S tisícovkami lidí.
Za necelých šest týdnů
bylo do Osvětimi deportováno více než 438 000 maďarských Židů.
Plynové komory a krematoria nestíhaly.
Esesáci museli vykopat zvláštní jámy,
kde pálili těla.
Jako palivo používali tuk z mrtvých židovských těl.
Viděla jsem, jak do těchto ohnivých jam hází lidi.
A pomyslela jsem si: „Něco je se mnou špatně, už šílím.“
Tohle přece nebylo možné.
Ty masové hroby měly…
osm krát deset metrů nebo deset krát deset metrů.
Na dno naskládali dřevo a zapálili ho.
Pak na ten oheň hodili těla a to bylo vše.
A pokud začal hořet tuk, tak to fungovalo.
A pak tam házeli další a další těla.
Jak prosté.
Tady vidíme rozlehlou krajinu.
Jak se obyčejní lidé mohli vrátit do normálního života po tom,
co tady pracovali? Nebo po tom, co tohle vymysleli?
Někdo to musel vymyslet a naplánovat, být strůjcem toho všeho.
Někdo tohle všechno musel zrealizovat a zefektivnit.
Celou tu dobu, co na mně v táboře prováděli experimenty,
tak kdykoliv mě vybrali, tak jsem ty diamanty polkla.
A pak jsem je zase musela znovu najít.
Na latrínu jsme mohli jít jednou za den
a já nikdy neseděla na díře, protože jsem musela najít své diamanty.
Jednou šla kolem esesačka a viděla mě dřepět v rohu…
To už jsem ty diamanty držela v ruce. Většinou jsem čekala…
Cestou zpátky jsem je většinou opláchla třeba v bahně.
A když tam nebylo bláto, tak v polévce, kterou nám pak dali.
Ale tehdy jsem je musela polknout.
Panebože, to je ta latrína.
Panebože.
Na tomhle místě jsem byla se svou sestrou. Edith byla vedle mě.
A Edith mi pošeptala:
„Už je skoro šabat. Je pátek. Už je skoro šabat.“
Doma jsme šabat slavili
jídlem, zpěvem a modlitbami.
A taky jsme zapalovali svíčku.
A mě napadlo: „Proč to neoslavit na latríně?“
Utíkali jsme až na konec a začali jsme slavit šabat a zpívat.
A jak jsme zpívali tu melodii,
přišly za námi další děti a začaly zpívat s námi.
Některá z Holandska, další z Německa.
Někdo byl z Maďarska, z Československa. Všichni společně.
A najednou nás ty hebrejské písně, modlitby a šabat
všechny spojily na latríně v Osvětimi.
Lidé nezvládali tu bolest,
ty podmínky, hlad a vši.
Vši tam byly veliké jako můj nehet na malíčku.
Byly do nás zakousnuté a nás bolelo tělo z neustálého škrábání a infekcí.
A když se zapnula elektřina,
lidé běželi k ostnatému drátu spáchat sebevraždu.
Pak nás potrestali. Za každého, kdo naběhl do drátů,
vzali stovku vězňů
a přede všemi je pro výstrahu zabili.
Ani umřít nás nenechali, když jsme chtěli.
Pak mě něco napadlo.
Vzali mi mé rodiče.
Vzali mi mou identitu.
Vzali mi mé sourozence.
Vzali mi mé věci.
Něco ode mě chtějí.
A pak mě napadla má duše.
A řekla jsem: „Duši mi nevezmou.“
A tehdy jsem se rozhodla,
že se z toho bahna zvednu a budu bojovat,
nenechám ze sebe udělat popel.
Když jsme přijeli do Osvětimi,
v krematoriích každý den pálili tisíce a tisíce lidí.
Nacisté využívali židovské vězně,
speciální Sonderkommando,
k odstraňování těl z plynových komor
a přesouvání těl do krematorií.
Co vím, tak už jsme naživu jen čtyři,
co jsme pracovali v Sonderkommandu.
A jsme jediní očití svědkové,
kteří to viděli celé, od začátku do konce,
jak probíhalo konečné řešení.
Jsem Žid původem z Řecka.
Žil jsem v Řecku až do doby, než mě převezli do koncentračního tábora.
V prvním dubnovém týdnu roku 1944
jsem přijel do Osvětimi.
Vybrali si pár Řeků, kteří měli jít pracovat do krematoria.
Byl to můj první den tam. Nevěděl jsem, co se děje.
Viděl jsem 2 500 nahých lidí,
jak jdou do velké komory, což nakonec…
Obvykle tam chodilo jen 500 lidí. Tentokrát to bylo 2 500.
Nemohli dělat nic jiného než stát se svými dětmi.
A 15 minut potom, co ty komory zavřeli
a esesáci tam čtyřmi otvory naházeli plyn, ty komory zase otevřeli.
Co jsem viděl? Lidi, které jsem viděl před 15 minutami.
Všichni byli mrtví. Stáli se svými dětmi. Byli celí černí a modří.
A řekl jsem si: „Co se to tu děje?“
Byl tam jeden Polák, který tam už byl déle,
a já se ho zeptal: „Kde je Bůh?“
A on řekl: „Bůh je tam, kde máš sílu.“
NOVĚ PŘÍCHOZÍ VYBRANÍ DO PLYNOVÝCH KOMOR
Byla tam čtyři krematoria, která jela 24 hodin denně.
A přijela spousta pohlavárů z Berlína,
kteří se přijeli podívat, jak Židé umírají.
Byl tam hermeticky uzavřený otvor,
kterým se dívali, jak Židé umírají.
Trvá to dvě až čtyři minuty. Záleží, kde jste.
Spousta lidí si myslí, že my, co jsme pracovali v Sonderkommandu,
jsme za to nesli vinu, protože jsme dělali takovouhle práci.
Ale my jsme neměli na vybranou.
Když jste neudělali, co chtěli, tak vás rovnou zabili.
Měl jsem tam dva blízké kamarády.
Přišli tam. Jmenovali se Veneziové.
A já jim hned řekl, že zemřou.
Chtěli jídlo, tak jsem jim dal, co jsem měl.
A řekl jsem jim, kam si mají stoupnout,
kde jsou ty díry, aby mohli umřít rychle.
A když bylo po všem, tak jsem je vzal, omyl jsem je
a dal jsem je do pece, kde shořeli.
Slyšeli jsme, že se dělostřelectvo neustále přibližuje.
A Budapešť byla bojištěm
mezi Němci a sovětskou armádou.
A i když jsme věděli, že bude trvat týdny,
než sovětská armáda snad osvobodí zbývající Židy,
věděli jsme, že nás čeká ještě spousta těžkých chvil.
V Osvětimi jsme po Vánocích slyšeli bombardování čím dál blíž.
Nacisté nechtěli, aby byl někdo osvobozen,
takže lidi z tábora hromadně odváděli.
Pochod smrti probíhal v zimě.
Ti, kteří nedokázali držet krok, byli jednoduše zastřeleni.
Pokud se kdokoliv pokusil utéct
nebo udělat něco zakázaného, byl na místě zastřelen.
Byli jsme tři kamarádi, kteří jsme do té doby byli spolu.
A přísahali jsme, že jeden za druhého obětujeme život,
že v tom jeden druhého nenecháme.
Byli jsme děti. A měli jsme sen, kterému jsme věřili.
Jeden z nás tří měl poraněné koleno a dostal gangrénu.
A jeden z vojáků si všiml, že kulhá.
Tak ho přišel zastřelit.
Stoupli jsme si před něj. Ten voják vytáhl Luger a řekl:
„Dám vám tři vteřiny. Budu počítat do tří.
Buď ho necháte zemřít, nebo umřete všichni tři.“
Umíte si představit, že jsme se tak mladí museli takhle rozhodnout?
Slíbili jsme si, že jeden za druhého obětujeme život.
Ale ten slib jsme nemohli dodržet pod pohrůžkou smrti.
Nechali jsme ho umřít.
Po asi desetidenním pochodu jsme dorazili do Dachau.
Panebože.
Po 53 letech…
Jako by to bylo včera.
Jejich těla ležela tady u cesty.
Nevšímali jste si jich. Prostě jste je překročili.
Nevšímali. Nic to neznamenalo.
- Tady? - Jo.
Nikoho jsem tam neznal jménem.
Nikoho jsem ani nechtěl poznat.
Nechtěl jsem to vědět pro případ, že jednoho dne
se najde někdo, kdo bude znát člověka,
kterému jsem po smrti vzal boty.
Umíte si představit, že po určitou dobu jsem každé ráno
musel chodit od baráku k baráku,
sbírat těla a nosit je do krematoria.
Měli jsme takový vozík.
Pamatuju si, že Sonderkommandos, kteří pracovali v krematoriu,
vyšli ven, otevřeli bránu,
převzali si to a šli dovnitř.
My jsme dovnitř nikdy nesměli.
O krematoriu se nemluvilo, ale my jsme to věděli.
Kdo sem vejde, už se nevrátí. Odsud už se člověk nedostal pryč.
Protože kdyby někoho pustili ven a on by utekl,
tak by to byl svědek. Takže je nepouštěli ven.
Koukej.
Ta nelidskost, s jakou se tu lidé chovali jeden k druhému…
je neuvěřitelná.
Tohle je…
ta nejzrůdnější věc, co kdy člověk vymyslel.
Pálení lidí, abyste se jich zbavili rychleji.
Neuvěřitelné.
Je to pro mě citlivé téma. A náročné.
Proč jsem vlastně přežil?
Proč mě Bůh ušetřil?
Někdo začal křičet: „Američané!“
Nevěděli jsme, co tím myslí. A pak začali ukazovat na nebe.
Zpoza hor, vlastně odnikud se objevila letadla
a začala bombardovat konvoj.
Nás se nedotkli. Nikomu z nás se nic nestalo.
Tehdy jsem poprvé zjistila, že Spojené státy bojují ve válce.
Bylo to 29. dubna, když jsem dostal rozkaz letět do Dachau.
Vlastně v noci z 28. dubna.
Dostali jsme rozkaz co nejrychleji letět do Dachau,
aniž bychom věděli, co nás čeká.
Mysleli jsme si, že je to německý vojenský tábor,
který zabereme, a tedy zajmeme lidi, kteří v něm budou.
Byli jsme poblíž toho,
o čem jsme zjistili, že jsou koncentrační tábory.
Najednou jsme zaslechli střelbu z kulometů.
První myšlenka byla, že nás jdou zabít.
Pak jsme uviděli americké vojáky, jak se tam plazí a střílí.
A pak jsme uviděli německé vojáky z tohohle směru.
A jak se potkali tady uprostřed, tak se Němci vzdali.
Ale představte si 32 000 lidí, jak vycházejí ze všech těch baráků.
Mimo tábor…
bylo na kolejích…
Myslím, že to bylo 40 nákladních vagónů.
A ty byly plné mrtvol.
A protože jsme nevěděli, čemu tady čelíme…
bylo to…
neskutečné.
Většina z nich měla na sobě jen flanelové pyžamo, nic víc.
S modrými a bílými pruhy. Flanelové pyžamo.
Lidi byli slabí. I když slabí asi není ten správný výraz.
Byli vychrtlí.
Někteří vypadali staře, i když nebyli.
Říkali jsme jim chodící mrtvoly. Kostlivci.
Nejdřív jich vyšlo pár,
pak jich vyšlo víc a víc
a šli směrem k nám, jako by si uvědomili…
Asi to tak bylo. Uvědomili si, že jsme jiní.
Že jsme jim přišli pomoct.
Američané na Němce mířili zbraněmi,
ale nezabili je. Nechali je nám.
A těch asi tucet německých vojáků, které jsme chytili,
ty jsme doslova roztrhali na kusy. Kousek po kousku.
Chytili jsme německého plukovníka.
A já jsem mu šel říct,
že ho pošleme za důstojníky, kteří si s ním popovídají.
A on mi plivl do tváře.
A já ho zabil.
Nedlouho poté válka skončila.
Ale v těch posledních dnech
jsme chtěli Německu zabránit v tom,
aby tohle někdy v budoucnu někomu provedlo.
Viděl jsem spoustu hrůz
během těch dvou let v Itálii, Francii a Německu.
Ale nejhorší věc, co jsem v životě viděl, byli lidé, kteří přežili holocaust.
Tohle je něco, na co…
dodnes nemohu zapomenout.
Už jsem nebyl mladý.
Byl jsem velice starý.
Bylo mi 16, ale byl jsem velice starý.
Návrat na svobodu byl velice náročný.
Nevěděli jsme, jak se smířit s vnějším světem, který nás nechtěl.
A nevěděli jsme…
koho najdeme. Nebo nenajdeme.
Nevěděli, co s námi. Umístili nás do táborů pro vysídlené osoby.
Nejbližší z nich byl v Rakousku.
A všichni, co přežili a co neměli kam jít, byli v tomto táboře.
Takže to byl další tábor, ale svobodný.
Poté, co sovětská armáda osvobodila Budapešť
a já jsem se zase stal svobodným člověkem, tak jsem celé měsíce nevěděl…
jestli se má matka nebo další členové mé rodiny někdy vrátí.
Doufala jsem, že díky návratu do Osvětimi to budu moci konečně uzavřít.
A bylo pro mě šokující zjistit,
že to jen otevřelo cestu novým otázkách a pochybnostem.
Chtěla bych zjistit víc o své rodině.
Chtěla by získat informace ohledně své rodiny.
Vaše jméno, prosím?
Renee. R-E-N-E-E.
Tohle je prvně, co jsem se rozhodla…
najít nějaké záznamy o své rodině.
A moje sestra se jmenovala Klara.
Našla jste něco?
Ano, našla. Můžeme se na to společně podívat.
Klidně mi něco dejte.
Pak je takhle položte, prosím.
Klara. Moje sestra.
Našla jsem záznamy o své sestře, o svém otci a o mně samotné.
A když jsem se zeptala na svou matku…
tak mi archivářka, historička řekla,
že o těch, které odvedli z nádraží a zabili rovnou,
neexistuje žádný záznam.
Tohle vezměte nahoru do archivu, je tam zvonek, na který zazvoňte, ano?
Mockrát děkuji.
Tohle je krevní test nebo něco lékařského.
Zkoumanou byla Klara Weinfeld.
Zjistila jsem, že na mé sestře dělali experimenty,
že jí prováděli nějaké krevní testy.
A co znamená tohle?
A řekl: „To opravdu nevím.
Na to se mě nikdy nikdo neptal.
Ale je tu jistý doktor Münch, který tu kliniku vedl
a který ještě žije.“
A pak jsem zjistila, že s tímto mužem budete také mluvit
a že budu mít příležitost zeptat se ho, co ty symboly znamenají.
A moje sestra Klara zemřela v Osvětimi.
A tyhle dokumenty jsem nedávno získala v Osvětimi.
- Mohl byste mi ty dokumenty vysvětlit? - Pokusím se.
Řeknete mi, co je tohle?
Nic důležitého.
Co to bylo za experimenty?
To nic není. Všechno v pořádku.
- Tak proč zemřela? - „Klinický ústav.“
To je můj ústav.
Zemřela, ano.
Kdy tam přijela? Jak dlouho tam byla?
- Šest měsíců. - Prosím?
- Šest měsíců. - Šest měsíců.
A pak zemřela.
To je normální doba. Rozumíte?
Vy jste také byla v Osvětimi? Tak to byste to měla vědět.
Snažila jsem se být slušná,
ale vyhýbal se mým dotazům.
A já jsem se rozčílila.
Myslela jsem na to, že na jeho klinice zemřely tisíce a tisíce lidí.
Vrátím se zpět do Krematoria V,
protože s jistotou vím, že tam vzali mou matku.
Zapálím tam svíčky.
A vím, že už se sem nikdy nevrátím.
A teď…
velice nedávno…
mi přišel nový dopis z Bergen-Belsenu,
že tam Edith Lok nemají, že prošli své záznamy.
Ale našli Edith Schwarz.
A vzpomněla jsem si, že má sestra Edith se rozhodla,
že bude užívat matčino rodné jméno.
Ale zapomněla jsem na to. A celé ty roky jsem hledala Edith Lok.
- Najdete mi ty maďarské… - Maďarské?
Podíváme se na to. Dobrá.
- Není to podle abecedy. - Jo?
Vrátila jsem se do Bergen-Belsenu
a chci, aby se můj muž a mé děti tady se mnou pomodlily.
Symbolicky tak pohřbíme Edith.
Tohle je hřbitov, kde byli pohřbeni lidé,
kteří se našli po osvobození vojenského bloku.
Našli jsme jméno vaší sestry.
Zemřela tady.
Myslíme si, že to bylo 2. června 1945.
Všichni lidé, kteří tehdy zemřeli, byli pohřbeni tady vedle sebe.
Dnešek je nejvýjimečnější den mého života.
Mé pátrání je konečně u konce.
Už víme, co se stalo a kdy se to stalo.
Přinesla jsem matčinu modlitební knížku.
A teď proneseme tradiční modlitbu
a zapálíme tuto svíčku na tvou památku.
A budeme na tebe vzpomínat…
navěky.
Dokud budeme naživu.
Je tu spousta lidí jako já,
kteří ještě pořád hledají.
Protože pro nás…
to neskončilo osvobozením.
Přišlo mi oznámení, že jsem získal stipendium
na Washingtonskou univerzitu ve městě „Sítl“,
protože mi nikdo neřekl, jak se „Seattle“ vyslovuje.
Měl jsem lístek na loď SS Marine Falcon.
U své postele B-20 jsem si složil ruksak a pak nás zavolali na žvanec.
Tehdy jsem netušil, co to je „žvanec“. Tohle slovíčko jsem neznal.
Tak jsem se postavil do fronty.
Dostali jsme obrovské kovové tácy. A bylo to v době,
kdy jsem se soustředil především na hlad.
A ti báječní lidé mi na ten tác pleskli spoustu skvělých věcí
a na konci fronty byl velký proutěný koš plný pomerančů.
A velký proutěný koš plný banánů.
Máma mě učila, abych se choval správně. A já nevěděl, co dělat.
Byl tam jeden velký námořník a já se ho zeptal:
„Pane, mám si vzít banán, nebo pomeranč?“
A on řekl: „Hele, sněz všechny banány a pomeranče, co chceš.“
Pro mě to bylo nebe na zemi.
Svou vesnici jsem milovala. Byla malebná a šťastná.
Plánuju se tam vrátit poprvé od toho, kdy jsem odtamtud v roce 1944 odešla.
Hele na ten nápis, Robin. Je tam rusky napsáno „Poljana“. Vidíš?
Napravo teče řeka. Tam jsme se chodívali koupat…
Doufám, že tam najdu nějaké lidi, které jsem znala před holocaustem.
A že si s nimi popovídám.
- Houby ve sklenici. Vidíš? - Ano.
Třeba mi poví o tom, co se dělo, zatímco jsme byli pryč.
Jedna žena, Maryška, si pamatovala mé prarodiče,
mého otce, mou matku i mě.
Nejvíc mě překvapilo, že si pamatovala i mě.
Hodně jsem se bála, že vůči mě budou lidé nepřátelští,
že mě budou obviňovat z toho, že jsem se vrátila, abych jim něco vzala.
Velice slušně se mě zeptali,
jestli mám v plánu vzít si zpět svůj majetek a žít tam.
A já jsem řekla, že ne, že jen chci, aby mé děti věděly, odkud pocházím,
a že chci ještě naposled vidět vesnici, kde jsem vyrostla, než umřu.
Vrátit se do mého rodného města
s mou rodinou, s mou dcerou
a ukázat jí tohle krásné město, kde…
Ať jdete kamkoliv, slovo „Žid“ tam neexistuje.
Tohle bylo centrum židovské komunity.
Chtěla jsem jít do židovského chrámu, což byla nádherná synagoga.
Podívej, jak to nechali…
Panebože.
Netušíš, co tomuhle městu provedli.
Je to neuvěřitelné.
Šli jsme do chrámu…
a tam jsem potkala jednoho muže, Žida.
Také byl v Osvětimi.
Dobrý den, mluvíte maďarsky?
Dobré ráno. Vy jste místní?
Narodil jsem se tady v roce 1928.
- Já jsem z rodu Weinfeldů. - Weinfeldů?
Můj otec měl obchod v Baťově pasáži.
A má matka samozřejmě chodila sem do chrámu.
Když mi bylo 13, tak se tady v roce 1941 odehrál můj bar micva.
A proč jste tady zůstal?
Protože jsem se vrátil z Osvětimi…
dne 6. června 1945.
A o pár dní později se zavřely hranice.
Pak nás provedl chrámem a vysvětlil nám,
že už to není židovský chrám.
Za starých časů tady byly Davidovy hvězdy.
A co se s nimi stalo?
Udělali z toho koncertní síň.
Všechno to odstranili.
Bylo velmi bolestivé vidět,
že se toto posvátné místo
proměnilo v zábavní podnik.
Nejnáročnější bylo vrátit se k mého domu.
Panebože.
To je původní branka.
- Ten vchod. - Ten vchod, jo.
Byl zanedbaný.
Ten nádherný dům, o který se můj otec vždy staral.
Jeho okolí do nejmenšího detailu upravoval.
- Asi je zamčeno. - Ne. Není.
- Jen to nejde otevřít. - Můžeme?
Nejde to otevřít.
V tu chvíli jsem si přála, abych to bývala neviděla.
Jeden ze sousedů,
který byl ještě hodně malý, když nás odvedli, tam ještě pořád žil.
Díky Bohu, že jste ještě naživu.
Já si pořád ještě pamatuju, jak to tady všechno vypadalo.
Vzal si za ženu velice laskavou Rusku.
Váš dům…
Vzít někomu dům, jak je to možné?
Řekli bychom vám toho hodně, ale víte, co se říká,
i zdi tu mají uši.
Bála se mi říct, co se skutečně stalo poté, co jsme odešli.
Povězte mi, jestli potom, co nás odvedli, jste o tom mluvili.
Bylo nám líto Klary. Slyšeli jsme, že zemřela cestou.
Ne. Zemřela až tam.
Chudinka.
Viděl jsem to jen ve filmech.
Opravdu lidi takhle pálili?
Bohužel to bylo ještě horší, než jak je to ve filmech.
Tehdy jsem cítila, že mám štěstí,
že se můžu vrátit domů do Spojených států.
Ty diamanty se mi po celou dobu dařilo schraňovat.
A když jsem byla volná, tak jsem o holocaustu nemluvila,
ale ty diamanty jsem vložila do přívěsku ve tvaru slzy,
protože jsem při jejich schraňování moc plakala.
Přišlo mi tedy, že slzy tohle dobře symbolizují.
A řekla jsem svým dětem, že tyto diamanty mají přecházet z generace na generaci,
má je dostat prvorozená dívka. Navždycky.
…jak to chutná.
Můžete vidět jejich různé tvary a řezy.
Je to to jediné…
co mám, co kdy držela má matka.
Nevím, na co myslíte…
Sám nemůžu uvěřit tomu, jak dnes vypadá můj život.
V Kalifornii si mě voliči vybrali, nějakých 600 000 lidí,
a to už devětkrát. Je to pro mě jako sen.
A vyvolává to ve mně neuvěřitelný pocit zodpovědnosti.
Jako jediný člověk, který přežil holocaust,
který byl kdy zvolen do Kongresu Spojených států,
vím, že mluvím za všechny své kolegy, republikány i demokraty,
když vyjadřuji naše pobouření nad posledními teroristickými útoky…
Středobodem mého života je samozřejmě otázka lidských práv,
protože jsem přesvědčen, že toto je ta cesta k civilizovanějšímu světu.
S mou ženou Annette se známe celý život.
Jako děti jsme vyrůstali v Budapešti.
Jsme svoji už 47 let.
Máme dvě dcery, které nám velmi brzy řekly,
že pro své rodiče plánují speciální dárek.
Protože naše rodiny byly vyhlazeny, dají nám velkou rodinu.
Byli jsme požehnáni 17 skvělými vnoučaty.
A ta jsou středobodem našeho života.
Chtěla bych být známá jako někdo, kdo zlepšuje povědomí o holocaustu.
Takže jsem šla do Muzea tolerance,
kde jsem zakládala vzdělávací program.
A promlouvám tam ke skupinám, které do muzea chodí.
…vznikl.
Když se dějí takové věci,
skoro začnete věřit, že jste udělali něco špatně.
Proč mi něco takového dělají?
Mám pocit, že je mou povinností
informovat svět o tom, co se tehdy dělo.
Vždy jsem měla pocit, že slova jsou nedostačující
a že pokud chci popisovat své zkušenosti,
musím to udělat prostřednictvím nějakého média.
A našla jsem umění.
Protože umění přesahuje. Je to něco víc než jen slova.
Chtěla jsem mnohovrstevnatý povrch.
Mělo by to vypadat jako rozpadlá zeď,
která je otapetovaná včerejšími novinami,
protože lidé chtějí zapomenout na minulost.
Lidé chtějí zapomenout na holocaust.
Sílu mi dává…
rodina,
kterou jsme s manželem vytvořili.
Má vnoučata.
Tři úžasné děti.
Dva z nich rabíni.
A má nádherná dcera,
která mě každý den učí, co je v životě opravdu důležité.
A můj manžel, Izraelec čtvrté generace.
Je to tak galantní muž.
Pomohl mi vybudovat život.
Tento obraz se jmenuje Arbeit macht frei.
Když si přečtete nápis na této „uvítací bráně“, tak Arbeit macht frei…
Moje aktuální umění se zabývá holocaustem,
protože mí lidé nemají žádný pomník.
Nevím, kde jsou.
Spousta členů mé rodiny zemřela, spousta jich bylo zabita.
Baschovi byli skoro vyhlazeni. Ale zregenerovali jsme.
Takže když se sejdeme, je nás docela hodně.
A radost z toho, že sedím se svou rodinou,
koukám kolem sebe a říkám, že jsem byl tak blízko smrti,
a přesto tady sedím u stolu, je nás 11 nebo 12
a radujeme se ze života.
Radost ze života je úžasná.
Jednou v neděli u mě někdo zaklepal na dveře a vešel…
Šel jsem ke dveřím
a ten člověk držel pod paží něco zabaleného v novinách.
Řekl: „Jste Paul Parks?“ A já: „Ano.“
A on řekl: „Hledáme vás už několik let. Několik lidí vás postupně hledalo.
Hledáme vás.“ A já: „Proč?“
A on řekl: „V Dachau jste osvobodili jednoho člověka, který si vás pamatoval.
Před několika lety zemřel.
A v tom táboře sestavil menóru.
Vyrobil ji z ocelových hřebíků,
svařil a spletl ji dohromady, zatímco byl v tom táboře.
A chtěl, abyste ji dostal.
Proto jsme vás hledali. Tady ji máte.“
A dal mi překrásnou menóru.
Osvobození bylo jako takový dárek od světa.
Tehdy jsem znovu uznala existenci Boha,
že tu s námi je a že mi pomohl to přečkat.
Nemyslím si, že Bůh vytvořil holocaust.
Myslím, že Bůh nám dal mysl, srdce a svobodnou vůli.
A je na každém člověku,
co udělá se svým životem.
Viním z toho člověka, nikoliv Boha.
Nemohu racionálně vysvětlit…
citově a intelektuálně vysvětlit holocaust.
Nemohu najít, kde by se…
v této noční můře mohla nacházet nějaká vyšší moc.
Co jsme za lidi?
Co nás učí knihy?
Jaký je rozdíl mezi mnou…
a jiným dítětem?
Co nás učí Bible?
O co tady jde?
Hitler zůstal patologickým antisemitou až do konce.
A jeho poslední odkaz nebo varování jeho stoupencům…
bylo, aby pokračovali ve válce proti Židům.
A v jeho závěti z 29. dubna 1945 se píše:
„Především přikazuji vládě a lidu,
aby naplno dodržovaly rasové zákony
a nemilosrdně odolávaly
ničiteli všech národů, světovému židovstvu.“
O holocaustu je potřeba lidi učit jako o kapitole
v dlouhé historii nelidského zacházení člověka s člověkem.
Nelze ignorovat diskriminaci
spáchanou na mnoha lidech kvůli rase, barvě nebo víře.
Nelze ignorovat otroctví.
Nelze ignorovat pálení čarodějnic.
Nelze ignorovat zabíjení křesťanů za římského impéria.
Holocaust je možná vyvrcholením…
hrůz, které mohou nastat,
když člověk ztratí svou integritu,
svou víru v posvátnost lidského života.
Překlad titulků: Lukáš Gurník