Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jedno čudi mene, a čudi i cijeli svijet.
Nijemci su upregnuli ljude,
vlakove, kamione i energiju
kako bi do posljednjeg trenutka uništavali Židove.
Da su prestali s time šest mjeseci prije kraja rata
i tu energiju usmjerili prema tomu da ojačaju vojsku,
možda su se mogli malo dulje boriti.
No bilo im je važnije pobiti Židove,
nego dobiti rat.
Tijekom Drugog svjetskog rata,
dok je nacistička Njemačka Adolfa Hitlera osvajala naciju za nacijom,
europskim Židovima oduzeli su prava, otjerali su ih u geta,
deportirali su ih u koncentracijske logore i ubijali.
Čak i 1944., kad je postalo jasno da će Njemačka izgubiti rat,
Hitler i njegovi pristaše nisu odustali od rata protiv Židova.
Njegove su snage hitno počele ubijati
najveću preostalu skupinu Židova u Europi: mađarske Židove.
Ovo je priča o pet preživjelih mađarskih Židova
tijekom zadnje godine rata.
Odrasla sam u gradu Poljani, u Karpatima.
Bio je to gradić s dvije glavne ulice.
Ovo vodi sve do… Ondje je crkva…
Imali smo poštu, vijećnicu, crkvu i sinagogu.
Svi su se poznavali.
Bilo je prekrasno.
Živjela sam u gradu Užgorodu.
Bio je to maleni grad,
ali osjećali ste se kao u velikom, kozmopolitskom gradu.
Ovdje je bila mala trgovina. Točno tu. I…
Moja… Ovamo smo dolazili kupiti sendviče.
Živjeli smo u gradu koji se zove Sárvár.
U Mađarskoj je, blizu austrijske granice.
Seljaci iz susjednih sela svaki su dan donosili robu
u velikim košarama.
Nosili su ih na glavi ili na ramenima.
Sasovo je bila malena zajednica
od 3000 ljudi.
Nije bilo struje, ni komunalija.
Znači, živio sam jednostavno, dosadno. Nije bilo ničeg uzbudljivog.
No onda sam završio u Budimpešti i ondje je život bio posve drukčiji.
Prilagodba je bila golema.
Gledao sam grad i čudio sam se.
Nisam mogao vjerovati da nešto slično postoji!
Budimpešta je bila veličanstven, svjetski grad,
ravna Beču, Parizu ili Londonu kao veliki europski glavni grad.
Ova veličanstvena zgrada parlamenta
doživjela je ono najbolje i najgore u povijesti Mađarske.
Većina Židova u Budimpešti
bila je potpuno asimilirana, iznimno domoljubna
i nevjerojatno se ponosila svojim mađarskim kulturnim naslijeđem.
U našem je gradu bilo otprilike 800 židovskih obitelji.
Mislim da je u gradu živjelo otprilike 10 000 ili 11 000 nežidova.
Prijatelji mi nisu bili samo Židovi. Izlazila sam s nežidovima.
Roditelji su imali prijatelje nežidove.
U to smo se vrijeme osjećali kao pravi Mađari.
Ne samo kao Židovi.
Judaizam je bila naša vjera,
ali mi smo bili Mađari.
2. kolovoza 1934. časnici i vojnici prisežu na vjernost
ne Njemačkoj, nego Hitleru osobno.
I dok je Hitler potpuno vladao Njemačkom,
uznemirenim susjedima Austrijancima
obećao je da se neće miješati.
Kad sam imao 10 godina, 1938.,
kupio sam prve novine.
Vidio sam naslove.
„Hitler je ušao u Austriju.”
Osjetio sam da će taj povijesni trenutak imati
golem utjecaj na živote mađarskih Židova, moje obitelji i mene.
Njemačka napada Poljsku i Gdanjsk.
Varšavu bombardiraju i zasipaju granatama.
Poljska je u ruševinama.
POLJSKA JE NAPADNUTA
U Mađarsku su dolazile izbjeglice koje su bježale iz Poljske.
U većini židovskih obitelji muškarci su u petak navečer išli u hram.
Išli su po te ljude da ih zbrinu.
Dolazili bi i pričali priče.
Sjećam se kako im često
nismo vjerovali.
Čula sam razgovor između oca i čovjeka
koji je govorio mom ocu što su Nijemci radili u Poljskoj.
Nikada neću zaboraviti jedno.
Rekao je da nacisti uzimaju židovsku novorođenčad,
trgaju ih napola, drže svaku nogu u jednoj ruci
i bacaju ih u Dnjestar, a to je rijeka u Ukrajini.
Naravno, poslije su priče bile sve gore.
Počeli smo slušati o masovnim strijeljanjima i grobnicama.
Ali postojala je neka vrsta naivnosti…
Teško mi je upotrijebiti tu riječ, ali moram.
Patriotizma jer smo vjerovali da mi Mađari to ne bismo učinili.
Hitler je bio u Njemačkoj
pa se ono što se događalo u Njemačkoj nije odražavalo na nas.
Bili smo daleko od toga.
Vodili su dva rata.
Vojni rat,
a ruku pod ruku s tim ratom
vodili su i drugi rat,
SS-ov rat protiv Židova.
Mračna strana mađarskog nacionalnog karaktera
bila je sve očitija.
Progon Židova bio je sve očitiji.
Židovi su ostajali bez poslova, radnji i trgovina.
Postojao je mađarski nacistički pokret, Strelasti križevi.
Naravno, to je uskoro bila
najomraženija skupina koje su se mađarski Židovi najviše bojali.
Ljudi se pitaju kako je moguće da nismo ništa učinili.
Nismo pobjegli. Nismo se skrivali.
Pa, nije se sve to dogodilo odjednom.
Sve se događalo jako polako.
Svaki put kad se pojavio novi zakon ili ograničenje
rekli smo: „Ma, to je samo ta jedna stvar. Proći će.”
Hitler je ušao u Mađarsku 19. ožujka 1944.
Imao sam 16 godina.
19. ožujka 1944.
Nijemci su ušli, SS-ovci su ušli u naš grad.
Dva motocikla bila su dovoljna da nacistički režim okupira naš grad.
Cijelo su vrijeme bili prisutni. Mjesni stanovnici radili su za njih.
Većinu smo godinama smatrali prijateljima.
Ali preko noći su se okrenuli protiv nas.
Priklonili su se drugoj strani.
Sljedeće je ograničenje bilo
da Židovi ne smiju hodati ulicom bez Davidove zvijezde.
Čuli smo da je nose u Njemačkoj
prije nego što ih odvedu.
Isto je bilo i u Poljskoj.
U tom smo se trenutku zabrinuli.
Nisam nosio Davidovu zvijezdu
pa su me uhvatili.
Poslali su me u logor na prisilni rad,
sjeverno od Budimpešte,
u mjesto gdje je bio važan željeznički most.
Naš je zadatak bio popravljati prugu,
šine, mostove, i to neprestano.
Britanci i Amerikanci bombardirali su nas danonoćno.
Jasno, bojali smo se da ćemo poginuti.
Ali i nadali smo se
da će njihovi bombarderi pogoditi sve mete
i uništiti ovaj most
jer je to bio način da porazimo Hitlera.
Pobjegao sam iz tog radnog logora
i pridružio se mađarskom pokretu otpora.
Sljedeća naredba je bila da moramo spakirati 25 kilograma.
Isprva nismo razumjeli. Što ćeš uzeti?
Uzmite kao primjer vaš dom. Što biste stavili u tih 25 kilograma?
Što čini 25 kilograma?
Koliko je 25 kilograma?
Hoćeš li uzeti jastuke? Pokrivače?
Hoćeš li uzeti posuđe? Hoćeš li uzeti…
Što ćeš uzeti?
Kad smo se pakirali,
htjela sam uzeti nešto što će me podsjećati na dobra vremena.
Bila sam veoma depresivna i zabrinuta.
Naišla sam na kupaći kostim
koji mi je otac donio.
Ne želim ovo.
Tri godine prije moj se otac vratio s jednog od svojih poslovnih puteva.
I… Uvijek nam je nešto donio.
Mojoj sestri i meni.
I…
Naravno, uvijek smo pitale: „Što si donio?”
Otvorio je kutiju,
a u kutiji je bio predivan kupaći kostim.
Imao je satenasti sjaj
i uzorak od šarenog cvijeća.
A poslijepodne, kad sam čula kako vojničke čizme idu uza stube,
vratila sam se trčeći i odjenula kostim ispod haljine.
I tako sam otišla.
Razvalili su ulazna vrata. Ušli su. Dali su nam nekoliko minuta.
Dali su nam pola sata, ali to nije bilo pola sata,
da skupimo sve dragocjenosti
i onda su nas odveli iz kuće.
Nisam mogla zamisliti da samo tako odvode ljude iz domova
jer su Židovi.
Naši takozvani prijatelji i susjedi
stajali su poredani uz cestu.
Vikali su.
„Bilo je i vrijeme da odete. Ne trebamo Židove u našem gradu.
Moramo se riješiti vas Židova.”
Stajala sam i nisam mogla vjerovati svojim očima.
Ljudi s kojima sam išla u školu, njihova djeca, bili smo prijatelji.
Sve smo dijelili.
Zašto su neprijateljski nastrojeni? Zašto nas odjednom mrze?
To je kao priča o tome kako su Židovi otišli iz Egipta.
Nosimo našu prtljagu.
Jastuci i pokrivači vezani su na nju.
A mi djeca pomagali smo nositi. I tako se sramim.
Htjeli smo vjerovati da će nas odvesti u Njemačku i da ćemo raditi.
Htjeli smo vjerovati.
A tada su već u logorima bili svi Židovi Europe,
što mi nismo znali.
Koncentracija, getoizacija i deportacija
dogodila se koncentrirano u roku od 12 tjedana.
Nigdje drugdje program deportacije nije proveden
s toliko barbarstva i žurbe kao u Mađarskoj.
Kažu da će nas odvesti u geto,
a mi nikada nismo čuli tu riječ.
To nije mađarska riječ.
Nismo imali pojma gdje smo.
Ujutro, kad smo se probudili,
shvatila sam da smo u ciglani.
U tvornici cigle.
U travnju je padala kiša. Bilo je jako kišovito.
Uvijek smo…
Morali smo mijenjati plahte. Krov je bio plahta.
Stalno smo bili mokri.
Ondje su bile tisuće ljudi jer su došli iz cijelog okruga.
Posvuda su bili stražari sa psima,
stalno su šetali s velikim njemačkim ovčarima
na kratkim uzicama.
Ovdje su posvuda bila kolibe, ljudi su bili posvuda.
-Znaš li gdje ti je bila koliba? -Da.
Moja je koliba bila ovdje, ovdje gdje je ova hrpi cigli.
A onda su jednog dana objavili
da svi koji žele raditi u Tokaju, koji žele raditi u vinogradu,
da svi oni istupe.
I svi su dobrovoljno ušli u vlak
jer je ovo bio pakao.
A odlazak na rad u vinograd bio je poput odlaska u raj.
U željezničku postaju odveli su nas mađarski vojnici.
Majka mi je rekla:
"Ušila sam dijamante u tvoju suknju, u rub tvoje suknje.
Ako ne budete imali dovoljno hrane, time možete kupiti kruh.”
Kad smo stigli u postaju,
shvatili smo da ne idemo putničkim vlakovima.
Čekali su nas stočni vagoni.
Moj otac je rekao da im je ponestalo drugih vlakova zbog rata.
„Nemaju druge. Moraju iskoristiti ono što imaju.”
Tukli su sve koji nisu išli dovoljno brzo.
Kad su zatvorili vrata, kad sam izvana čula kucanje,
kao da ih zatvaraju zasunom,
to više nije bilo normalno.
Nisam prihvatila da im je ponestalo drugih vlakova.
U Budimpešti se stanje pogoršavalo.
Morao sam nabaviti dokumente za nežidove.
Nisam postojao kao Židov.
Upucali bi me. Ubili bi me.
Bili smo progonjene životinje, 24 sata na dan, svaki dan.
Nismo mogli znati je li bilo tko zaista na našoj strani.
Da nije bilo Wallenberga,
ni ja ni ostali deseci tisuća ljudi ne bismo preživjeli.
Raoul Wallenberg stigao je
kad u Mađarskoj, osim u Budimpešti, više nije bilo Židova.
Otišao je u Budimpeštu u doba
kada su na selu Židove već potrpali u stočne vagone
i odvezli iz Mađarske.
Odlučio se pridružiti švedskom veleposlanstvu
samo s ciljem da spasi židovske živote.
Izdavao je takozvane švedske putovnice za zaštitu.
Objavio je da osobe koje imaju te putovnice planiraju
otići u Švedsku kad rat završi.
To je bila čista fikcija, ali u kaosu i zbrci rata,
taj je čudesni, bezvrijedni papir pomogao.
Neki od nas radili su kao nosači
koji su dostavljali lažne putovnice
ljudima koji su čekali u sigurnim kućama.
Wallenberg je unajmio velike stambene zgrade
i postavio znakove na švedskom na kojima je pisalo
da su svi stanovnici pod zaštitom švedske kraljevske vlade.
Stanovao sam u Parku svetog Stjepana, na kućnom broju 25.
Većina zgrada bila je za gornju srednju klasu.
Trosobni stan,
u kojemu je prije ove krize živjelo četvero, petero, šestero ljudi,
pretvorio se u mravinjak
sa 60, 70 ljudi naguranih u tri sobe.
Baš neugodno.
Bilo je vrlo neugodno, dušo,
ali još važnije, bilo je nevjerojatno opasno.
Očito, pogrešno je reći da je to bila sigurna kuća.
Mnoge ljudi koji su živjeli u tim sigurnom kućama
okupili su, odveli na obalu Dunava i strijeljali.
Nije bilo teško ući u sigurne kuće.
Vojnike nije bilo briga.
Bili su ispred njih. „Samo uđi.”
Međutim, izaći…
To je bilo jako teško.
Ako su njemački vojnici ili mađarski nacisti bili sumnjičavi,
naredili su nam da skinemo hlače
jer smo bili jedini koji su bili obrezani.
Jednog dana imao sam na sebi lažne putovnice
koje sam dostavljao ljudima da mogu izaći iz zgrade.
Pogrešno sam procijenio.
Išao sam kroz kanalizaciju. Znao sam gdje mogu izaći.
Pogriješio sam.
Umjesto da izađem usred zgrade,
izašao sam ispred zgrade,
gdje su dva vojnika čuvala zgradu.
Počeo sam trčati što sam brže mogao,
trčao sam cik-cak po ulici.
Deportirali su skupinu Židova.
Nisam znao kamo ih vode,
no uskočio sam među te Židove jer sam mislio:
„Već sam mnogo puta upao u nevolje, izvući ću se i ovaj put.
Samo još jedan bijeg."
Pet dana poslije završili smo u Buchenwaldu.
U vlaku smo bili otprilike pet dana.
Sjedili smo na hrpi prtljage koju smo donijeli.
U stočnom vagonu u kojem sam bila bilo nas je oko 120.
Bili smo stisnuti kao sardine, a bilo je jako vruće.
Imali smo jednu kantu za odlazak na zahod.
Odjednom se kanta napunila i smrad je bio nepodnošljiv.
Nikad nisu otvorili vrata da idemo na zahod.
Nikad nam nisu dali vodu. Nikad nam nisu dali hranu.
Djeca su vikala da žele ići kući.
„Kamo nas vode?”
Nisu odgovarali.
Vladala je potpuna tama.
Svjetlost je prodirala samo kroz pukotine stočnog vagona.
Moj je otac našao pukotinu u stočnom vagonu.
Pogledao je van i rekao glasno:
„Mislim da ne idemo u vinograd
jer smo upravo prešli granicu i idemo prema Poljskoj.”
Kad je spomenuo Poljsku, sjetila sam se čovjeka koji je pričao
što ondje rade djeci.
Držala sam brata od dvije i pol godine.
Čvrsto sam ga stisnula.
Rekla sam njemu, rekla sam sebi:
"Nikad ga neću pustiti. Nikad mi ga neće oduzeti.”
Kad su otvorili vrata,
svjetlost te odjednom zaslijepila.
Oči su nam četiri, pet dana bile zatvorene
ili su se naviknule na tamu
pa smo bili gotovo slijepi.
Bili smo tako sretni jer ćemo doći na zrak.
Mislili smo da ćemo sići, otići na zahod kao normalni ljudi,
popiti nešto, možda nešto pojesti.
Svi su pitali: „Gdje smo? Kako se mjesto zove?”
Bilo je to čudno ime.
Auschwitz.
Ovdje smo morali stati.
Ovdje su razvrstavali.
-Svi stojite u redu… -Tisuće ljudi.
Svi su nagurani.
Zbunjenost i buka.
Govorili su da se ne mičemo.
Morali smo stajati uspravno kao vojnici.
SS-ovci su prolazili sredinom.
Procjenjivali su nas.
Hodali su sa psima i prijetili.
-Bili ste u redu po jedan ili su ljudi… -Po petero.
Petero u redu.
Bilo je lako brojiti. Pet.
Kad sam skočila iz stočnog vagona,
odmah sam znala
da sve što su nam obećali, sve što su nam rekli, sve su to bile laži.
Vidjeli smo da mnogi trče u prugastoj odjeći, obrijanih glava.
Okruženi nacističkim vojnicima i opakim psima.
Vikali su i vrištali.
„Požurite se! Ostavite prtljagu. Ostavite sve."
Odjednom su nas počeli razdvajati.
Moja majka i moj…
Moja majka i…
I moj brat i moja sestra…
U jednoj je ruci držala mog mlađeg brata,
a u drugoj sestru od četiri i pol godine koju sam ja držala za ruku.
Tako smo hodali.
Gurali su nas prema odredištu.
Kad su stigli vlakovi, to je bila druga situacija.
Kada su stigli vlakovi, razvrstavali smo ljude.
Ljude smo razvrstavali. To je bio jednostavan proces.
Ljudi su morali stajati u dugačkome redu.
Ondje je stajalo vojno medicinsko osoblje.
Oni su govorili:
„Ovaj je ionako prestar. Ima više od 50. Ovaj ide desno, drugi lijevo.”
Moju su majku odvojili u željezničkoj postaji.
Otišla je nalijevo, a sestra i ja nadesno.
Moju su majku odmah s perona odveli u plinsku komoru.
Kad su mene i sestru obradili u logoru,
moja majka više nije bilo živa.
Odveli su nas u svlačionicu.
Rekli su nam da ćemo se tuširati nakon ovoga…
Nakon ovog užasnog putovanja
i da ćemo se osvježiti,
a onda će odrediti što ćemo raditi.
Naredili su nam da uzmemo cipele u jednu ruku, a odjeću u drugu.
Sjetila sam se dijamanata.
Uzela sam plavu suknju i u toj gužvi…
Brzo sam izvadila dijamante i stavila ih u ruku.
Bila sam gola.
Sjećam se kako sam se skinula s ostalima.
I ostala sam stajati u kupaćem kostimu.
Imala sam predosjećaj.
Imala sam osjećaj, ako skinem kupaći kostim,
ako ostavim kupaći kostim,
sve divne uspomene nastale u tom kupaćem kostimu…
Stalno sam mislila na to kako sam hodala oko bazena
i kako su mi dečki zviždali, a prijateljice su bile tako ljubomorne.
A sada ću ga skinuti i ostaviti ovdje.
Sve što mi je išta značilo u životu ostavit ću za sobom.
Stalno su govorili
da ako netko ima dragocjenosti, neka ih ostavi.
Imali su odjeljak za to.
Čuvala sam dijamante jer je to bilo za kruh.
Stavila sam ih u usta.
Kad sam prišla,
vidjela sam da ljudima otvaraju usta i da gledaju u usta,
no više se nisam mogla vratiti.
Nisam ih mogla predati. Ubili bi me.
Zašto ih nisam već ostavila?
Držala sam ih u ustima
i nisam znala što da radim pa sam ih progutala.
Ušli smo u prostoriju za tuširanje.
Svlačionicu su zaključali iza nas.
Došli su i odmah su nam uzeli sve stvari.
Dali su da se tuširamo pod tankim mlazom vode, a onda su…
Tu su opet bila nova vrata
koja su vodila u dvorište s druge strane zgrade.
Pokraj vrata je bila hrpa odjeće.
Naredili su svima da uzmu jedan komad.
Čekali smo do oko ponoći,
a onda su nam dopustili da uđemo u jednu od drvenih baraka.
Tisuću ljudi u baraci.
Ako se jedna osoba okrenula, svi su se morali okrenuti
jer smo bili tako zbijeni.
Znala sam se probuditi jer mi je bilo hladno i…
Stalno sam sanjala iste snove:
da sam kod kuće,
da mi je jako hladno,
ali moj će me otac doći utješiti…
A onda sam se probudila.
Jer su zviždali.
Vani je mrak.
A ovo je ludnica.
Vidjeli smo skupinu od 20-ak ljudi kako prolazi kroz logor.
Promatrala sam ih dok su prolazili.
Možda poznajem nekoga.
Odjednom sam prepoznala oca.
Prva mi je pomisao bila da se skrijem.
Bilo je užasno bolno vidjeti ga
obrijane glave, u zatvoreničkoj odjeći.
Taj čovjek koji je svima pomagao,
najljubaznije biće na svijetu…
Nisam mogla zamisliti kako bi se osjećao
da nas je vidio obrijanih glava u krpama.
Htjela sam se skriti da me ne vidi.
U tom smo se trenutku pogledali u oči.
Vidjela sam kako mu se suze slijevaju niz obraz.
Tada sam posljednji put vidjela oca.
Vidjela sam kako stižu kamioni.
Čula sam vrištanje u kamionu.
Vidjela sam kako je iz kamiona ispalo dvoje djece.
Kamion se zaustavio.
A kamioni…
Došao je SS-ovac koji je bio naprijed.
Ovako je podignuo djecu.
Udario je njime u kamion.
Potekla je krv. Bacio ga je u kamion.
Tad sam prestala razgovarati s Bogom.
Rekli su nam da ćemo dobiti broj.
Zatvorenički broj.
Očekivali smo
da će taj broj biti na odjeći ili tako negdje.
Postavili su stolove.
A za svakim je stolom sjedilo nekoliko stražara
s golemim otvorenim knjigama.
Pretpostavljali smo da će upisati naše ime
i broj koji će nam dati.
A onda smo shvatiti da taj broj stavljaju
na našu kožu.
Na naše ruke.
Izdvojili su nas petero i stavili nam kapi u oči.
Nismo znali zašto. Nisu nam rekli. Strpali su nas u tamnicu.
Zatvorili su nas unutra.
Stajali smo u vodi do gležnjeva, čvrsto zbijeni.
Činilo se da to traje vječno.
Činilo se kao vječnost. Nikad nisu otvorili vrata.
Nikad nam nisu dali ni jesti ni piti.
Popili smo vodu u kojoj smo stajali.
Olakšali smo se u vodu u kojoj smo stajali.
A onda su otvorili vrata i izveli nas.
Odveli su nas u dvorište
i pregledali nam oči.
Neki ljudi nisu vidjeli nekoliko dana nakon toga.
Odveli su nas natrag u barake.
Poslije smo saznali što su radili.
Pokušavali su nam promijeniti boju očiju.
Za one koji su htjeli provoditi eksperimente na ljudima,
to je bilo korisno radno mjesto.
U Auschwitzu su mnogo eksperimentirali.
Htjeli su otkriti kako sterilizirati žene,
odnosno Židovke, kako iskorijeniti židovsku rasu
bez prevelikih napora.
Žene su vraćali u logor.
Katkada su ih odmah prebacivali
jer su bile takozvane „čuvarice tajni”.
Eksperimentirali su na njima i odmah ih prebacili u komore u Birkenauu.
Jednoga je dana došao zatvorenik kojega sam poznavao i pitao me
bih li mogao pokušati
utjecati na to da ih ne pošalju u plinsku komoru.
Pitao je mogu li nešto učiniti.
Rekao sam da ih možemo spasiti
samo ako budemo eksperimentirali na njima.
Ako budemo provodili bezazlene eksperimente.
Tako smo to smislili. Pokušali smo i nekako je upalilo.
I zato sam oslobođen…
U Auschwitzu.
Nakon što su preživjeli prve četiri i pol godine rata,
mađarske su Židove ubili u posljednjem poglavlju
Hitlerova rata protiv Židova, kad su svjetske vođe
već bili potpuno svjesni svih detalja Auschwitza.
Kad smo došli u Auschwitz,
bilo je to tijekom Konačnog rješenja
kad je već bio očajan.
Gubio je u ratu. Hitler je gubio rat.
Ali nije htio izgubiti u ratu protiv Židova.
Sadizam, okrutnost,
iracionalnost njemačkih i mađarskih nacista,
ubijanje preostalog židovskog stanovništva kad je rat već bio odlučen,
kad su si mogli pomoći
samo da su bili civiliziraniji prema tim ljudima…
No to se nije dogodilo jer ih je mržnja zaslijepila.
Nacisti su preusmjeravali vlakove i druga prijevozna sredstva
korisna Nijemcima
radi deportacije Židova
kako bi dovršili Konačno rješenje.
Dok sam bila u Auschwitzu,
vlakovi su dolazili dva, tri puta dnevno.
S tisućama ljudi.
U manje od šest tjedana,
u Auschwitz je deportirano više od 438 000 mađarskih Židova.
Komore, krematoriji, nisu se mogli nositi s time.
SS-ovci su morali kopati posebne jame
kako bi spaljivali tijela,
a kao gorivo su rabili salo Židova.
Vidjela sam kako bacaju ljude u te plamteće jame.
Rekla sam: „Nešto nije u redu sa mnom. Izgubila sam razum.”
Ovo nije stvarno.
Jame? Ne mogu vam reći koliko su velike bile.
Rekao bih oko osam puta deset ili deset puta deset metara.
Na dno smo stavili drva.
Zapalili smo ih. Onda smo bacili leševe i gotovo.
Ako je salo gorjelo, jama je funkcionirala.
Samo smo bacali sve više leševa.
Jednostavno.
Kakav golemi krajolik vidite ovdje.
Kako se ljudi, normalni ljudi, mogu vratiti
nakon što su radili ovdje?
Ili nakon što su planirali ovo?
Netko je to morao isplanirati.
Netko je morao biti tvorac.
Netko je morao osmisliti i organizirati takvu strašnu učinkovitost.
Cijelo vrijeme boravka u logoru, za vrijeme eksperimenata,
svaki put kad su me odabrali, progutala sam dijamante.
Svaki put kad sam ih progutala, morala sam ih opet naći.
Smjeli smo ići na zahod jednom dnevno,
a ja nisam sjela na rupu jer sam morala pronaći dijamante.
Kad je SS-ovka prošla ispred vrata i vidjela me u kutu,
već sam imala dijamante u ruci.
Na povratku sam ih ispirala u blatu.
Ili, ako nije bilo blata,
u juhi koju smo trebali dobiti.
Ali tada sam ih morala progutati.
Bože, ovo je zahod!
O, Bože!
Ovdje sam bila sa sestrom Edith.
Ona je bila pokraj mene.
Edith mi je prošaptala i rekla:
„Uskoro će šabat. Petak je. Uskoro će šabat.”
Kako smo slavili šabat u našoj kući!
Uz hranu, uz pjevanje, uz molitvu.
I palili smo svijeće.
Rekla sam joj: „Zašto ne bismo proslavile u zahodu?”
Otrčale smo na kraj i počele obrede za šabat.
Počele smo pjevati.
Dok smo pjevale,
druga su nas djeca okružila i počela pjevati s nama.
Netko je iz Nizozemske. Netko je bio iz Njemačke.
Netko je bio iz Mađarske, Čehoslovačke. Svi smo bili pomiješani.
Odjednom, hebrejske pjesme, molitve, šabat
ujedinili su nas u zahodu Auschwitza.
Ljudi nisu mogli podnijeti toliku bol,
uvjete , glad i uši.
Uši su bile velike poput mog malog nokta,
grizle su naša tijela.
Sve nas je boljelo od grebanja i upala.
Kad su pustili struju,
bacali su se na električnu ogradu da se ubiju.
Onda su nas kažnjavali. Za svakog koji je otrčao
izdvojili bi 100 zatvorenika
i ubili ih pred svima za primjer.
Nisu nam dali ni da umremo kad smo htjeli.
Onda sam nešto smislila.
Oduzeli su mi roditelje.
Oduzeli su mi identitet.
Oduzeli su mi braću i sestre.
Oduzeli su mi stvari.
Nešto žele od mene.
Pomislila sam na svoju dušu.
Rekla sam da mi neće uzeti dušu.
U tom sam trenutku odlučila
da ću ustati iz blata i boriti se
jer neću postati pepeo.
Kad smo stigli u Auschwitz,
tisuće i tisuće ljudi kremirano je svaki dan.
Nacisti su iskorištavali židovske zatvorenike,
poseban Sonderkommando,
da uklone leševe iz plinskih komora
i odnesu ih u krematorije.
Koliko znam, danas postojimo samo nas četvorica
koji smo radili u Sonderkommandu, a još smo danas živi.
Mi smo bili jedini očevici
koji su vidjeli sve od početka do kraja.
Kako su provodili Konačno rješenje.
Ja sam Židov iz Grčke.
Živio sam u Grčkoj dok me nisu odveli u logor.
Prvog tjedna travnja 1944.
stigao sam u Auschwitz.
Odabrali su neke Grke za rad u krematoriju.
Prvi mi je dan ondje.
Ne znam što se događa.
Vidio sam 2500 ljudi, golih,
kako ulaze u veliku komoru.
Stane samo 500 ljudi, a dovodili su ih 2500.
Nisu mogli ništa. Mogli su samo držati djecu.
Nakon 15 minuta, nakon što su zatvorili komoru,
a SS-ovci ubacili plin kroz četiri otvora,
otvorili su vrata.
Što sam vidio? Ljude koje sam vidio prije 15 minuta.
Vidim ih mrtve, kako stoje, s izobličenom djecom.
Pitao sam se što se događa.
Jedan je Poljak bio ondje otprije.
Pitao sam ga: „Gdje je Bog?”
Odgovorio je: „Bog je u tvojoj snazi.”
Postojala su četiri krematorija i neprestano su radila.
Iz Berlina je dolazilo mnogo glavešina kako bi gledali kako Židovi umiru.
Znate, postojala je hermetički zatvorena špijunka
kroz koju su gledali kako Židovi umiru.
To traje dvije do četiri minute. Ovisi gdje si.
Mnogi misle da smo mi, koji smo radili u Sonderkommandu,
bili krivi za nešto jer smo radili takav posao.
Ali mi se nismo mogli izvući.
Ako nisi učinio što su tražili, odmah su te ubili.
Jednom su mi došla dva prijatelja. Dva bliska prijatelja.
Ušli su. Zvali su se Venezias.
Odmah sam im rekao
da će umrijeti.
Tražili su hranu i dao sam im da jedu sve što sam imao.
Rekao sam im točno kamo moraju stati,
gdje su otvori, kako bi brzo umrli.
Kad je sve bilo gotovo, iznio sam ih, oprao ih
i stavio sam ih u peć da ih spale.
Čuli smo kako se topništvo približava.
Budimpešta je bila bojno polje
Nijemaca i sovjetske vojske.
Iako smo znali da će proći tjedni
prije nego što će Sovjeti osloboditi preostale Židove,
znali smo da nas čeka još mnogo poteškoća.
U Auschwitzu smo nakon Božića čuli da se bombardiranje sve više približavalo.
Nacisti nisu htjeli da ikoga oslobode
pa su tjerali ljude iz logora.
Marš smrti bio je u zimi.
Ako niste mogli držati korak, jednostavno su vas ustrijelili sa strane.
Ako netko pokuša pobjeći
ili učiniti nešto što nije dopušteno, ustrijelit će ga na licu mjesta.
Nas trojica prijatelja do tada smo se držali zajedno.
Ali zakleli smo se da ćemo se žrtvovati jedni za druge.
Da se nikada nećemo iznevjeriti.
Djeca. Sanjali smo da će to biti moguće.
Jedan od nas imao je ozlijeđeno koljeno. Dobio je gangrenu.
Jedan od vojnika primijetio je da šepa.
Prišao je i htio ga je ubiti.
Stali smo ispred njega. Izvukao je svoj Luger i rekao:
„Dajem vam tri sekunde. Brojite do tri.
Ili ćete ga pustiti ili ćete vas trojica umrijeti.”
Možeš li zamisliti, kako smo tako mladi morali donijeti takvu odluku?
Obećali smo da ćemo umrijeti jedni za druge,
ali nismo to mogli ispuniti pod prijetnjom smrti.
Iznevjerili smo ga.
Nakon desetak dana marša stigli smo u Dachau.
O, Bože!
Nakon 53 godine…
Kao da je bilo jučer.
Mogli ste ih naći uz cestu, kako leže.
Ali nismo se obazirali. Samo smo ih prekoračili.
To nije ništa značilo.
-Ovdje? -Da.
Nisam znao ničije ime.
Nisam htio nikoga upoznati.
Nisam to htio znati za slučaj
da će netko poznavati tu osobu
čije sam cipele skinuo kad je umrla.
Možete li zamisliti što sam neko vrijeme radio svako jutro?
Išao sam od barake do barake,
iznosio sam leševe i nosio ih u krematorij.
Imali smo kolica.
Sjećam se da je Sonderkommando izašao iz krematorija
i otvorio nam vrata.
Oni su tada sve preuzeli.
Nismo smjeli dalje od vrata.
Nisu govorili o krematoriju, ali mi smo znali.
Ako smo ušli ovamo, nikad nismo izašli. Nikada nitko nije izašao odavde.
Hoću reći, da ga puste, a on pobjegne,
bi bio svjedok. Zato nikada nikoga nisu puštali.
Pogledaj ti to.
Nečovječnost čovjeka prema čovjeku
zaista je nevjerojatna.
Ovo je nešto…
Najčudovišnije što je čovjek izmislio.
Paliti ljudska bića da ih se brže riješiš.
Nevjerojatno.
Pun sam osjećaja. Tako je teško.
Zašto sam preživio?
Zašto me Bog poštedio?
Netko je počeo vikati: „Amerikanci!”
Nismo znali što misle. A oni su pokazivali prema nebu.
Zrakoplovi su se pojavili iza planina, niotkuda.
Jednostavno su bombardirali konvoj.
A nas nisu dirali. Nitko nije nastradao.
Tad sam prvi put čula da su Sjedinjene Države u ratu.
29. travnja naredili su mi da odem u Dachau.
Zapravo, u noći 28. travnja.
Naredili su nam da što prije odemo u Dachau.
Nismo znali što nas čeka.
Mislili smo da je to vojni logor,
njemački vojni logor i da ćemo ga zauzeti.
Očekivali smo da ćemo zarobiti ljude koje nađemo.
Bili smo u blizini onoga
za što smo saznali da su koncentracijski logori.
Odjednom smo čuli pucnjavu strojnica.
Prvo smo pomislili da nas ubijaju.
Onda smo vidjeli Amerikance kako se penju, pužu i pucaju.
Zatim smo vidjeli Nijemce koji su dolazili iz onoga smjera.
Kad su se sastali u centru, Nijemci su se predali.
No zamislite kako 32 000 ljudi izlazi iz svih tih baraka.
Ispred logora,
na tračnicama je bilo
40 vagona, ako se dobro sjećam.
Bili su prepuni leševa.
Budući da nismo znali sa čime se suočavamo,
to je bilo…
Potpuno nestvarno.
Većina ih je bila u flanelskim pidžamama. To je bilo sve što su imali.
Plava pruga, bijela pruga.
-Flanelske pidžame. -Bili su slabi.
To vjerojatno i nije pravi izraz.
Bili su izgladnjeli.
Neki su izgledali jako staro, ali nisu bili stari.
Bili su živi mrtvaci. Tako smo ih zvali. Kosturi.
Prvo ih je izašlo nekoliko.
Onda ih je počelo izlaziti sve više.
Neprestano su išli prema nama.
Kao da su shvatili…
A valjda su i shvatili. Da smo mi drukčiji.
Da smo im mi došli pomoći.
Amerikanci su uperili oružje u Nijemce.
Ali nisu ih ubili. Prepustili su ih nama.
Zgrabili smo nekoliko njemačkih vojnika.
Doslovno smo ih rastrgali na komadiće.
Zarobili smo njemačkog brigadira.
Otišao sam mu reći
da ćemo ga poslati na razgovor sa časnicima.
I pljunuo mi je u lice.
Onda sam ga ubio.
Nedugo zatim rat je završio.
Ali tih posljednjih dana planirali smo spriječiti Njemačku u tome
da više ikada dobije priliku da ustane i bude sila.
Vidio sam svakakve grozote
u te dvije godine u Italiji, Francuskoj i Njemačkoj.
No ljudi koji su preživjeli holokaust, to je ono najgore što sam vidio u životu.
To je nešto…
To ni dan danas ne mogu zaboraviti.
Više nisam bio mlad.
Bio sam veoma star.
Imao sam 16 godina, ali bio sam veoma star.
Povratak na slobodu bio je vrlo težak.
Nismo znali kako ćemo se pomiriti s vanjskim svijetom
koji nas nije htio.
Nismo znali…
Koga ćemo naći ili nećemo naći.
Nisu znali što će s nama. Smjestili su nas u logor
za raseljene ljude.
Meni je bio najbliži logor u Austriji.
Svi preživjeli koji nisu imali kamo bili su smješteni u tom logoru.
Opet logor, ali bili smo slobodni.
Nakon što je sovjetska armija oslobodila Budimpeštu
i nakon što sam ponovno postao slobodan,
mjesecima nisam znao
hoće li se vratiti moja majka ili drugi članovi moje obitelji.
Nadala sam se da ću se moći pomiriti s prošlošću ako se vratim u Auschwitz.
Bila sam šokirana
kada sam shvatila da su se rodila nova pitanja i sumnje.
Želim saznati nešto o svojoj obitelji.
Traži informacije o svojoj obitelji i o sebi.
Vaše ime?
Renee. R-e-n-e-e.
Prvi sam put odlučila
pronaći dokumente o svojoj obitelji.
Sestra mi je bila Klara.
Pronašli ste nešto?
Da, našla sam nešto. Možemo pogledati zajedno.
Možete li mi ih dati?
Molim vas, položite ih ovako.
Klara. Moja sestra.
Našla sam zapise o sestri, o ocu i o sebi.
Kad sam pitala za majku…
Arhivistica, povjesničarka mi je rekla
da o onima koji su izdvojeni na peronu
i koje su odmah ubili
ne postoje nikakvi zapisi.
Odnesite ovo gore u arhiv i pozvonite, u redu?
Hvala.
Ovo je nekakvo testiranje krvi ili nekakav medicinski postupak.
Predmet je Klara Weinfeld.
Saznala sam da su eksperimentirali na mojoj sestri,
da su provodili nekakve krvne pretrage.
Što sve ovo znači?
Rekao je: „Zaista ne znam.
Nitko me nikada nije pitao.
Ali dr. Münch, šef ove klinike, još je živ.”
Onda sam saznala da ćete intervjuirati tog čovjeka
i da ću ga možda imati priliku pitati što ti simboli znače.
Moja sestra Klara umrla je u Auschwitzu.
Bila sam u Auschwitzu i dobila sam ove dokumente.
-Htjela bih da mi ih objasnite. -Pokušat ću.
Možeš li mi reći što je ovo?
Ne, ništa važno.
Kakvi su to pokusi bili?
Ništa. Sve je u redu.
-Zašto je umrla? -Klinički institut.
To je moj institut.
Umrla je.
Kad je stigla? Koliko je ostala?
Šest mjeseci.
-Šest mjeseci. -Šest mjeseci?
A onda je umrla.
To je normalan rok. Razumijete li?
I vi ste bili u Auschwitzu? Onda znate.
Pokušala sam biti civilizirana.
Ali izbjegavao je odgovore.
Ja sam postala jako ljutita.
Stalno sam mislila na to da su u toj klinici umrle tisuće ljudi.
Vratit ću se u krematorij V
jer znam da su moju majku sigurno odveli onamo.
Zapalit ću svijeće.
I znam da se više neću vraćati ovamo.
A sad…
Nedavno sam dobila novo pismo iz Bergen-Belsena.
Javili su da Edith Lok za njih ne postoji. Pretražili su sve svoje knjige.
Ali našli su Edith Schwarz.
Sjetila sam se
da je moja sestra Edith odlučila
da će uzeti majčino prezime, a ja sam to zaboravila.
Sve ove godine tražila sam Edith Lok.
-Možete li naći… Mađarski? -Mađarski?
Idemo naći. U redu.
-Nije po abecedi. -Da?
Kada se vratim u Bergen-Belsen,
želi da se moj muži pomoli s mojom djecom i sa mnom
jer ćemo simbolično pokopati Edith.
Na ovome su groblju pokopani svi ljudi
koje su nakon oslobođenja doveli u vojne blokove.
Našli smo ime vaše sestre.
Umrla je ovdje.
Mislimo 2. lipnja 1945.
Dakle, svi ljudi koji su tada umrli pokopani su ovdje, jedan pokraj drugog.
Bio je to najposebniji dan u mom životu.
Potraga je napokon gotova.
Sad znamo što se i kad dogodilo.
Donijela sam majčin molitvenik.
Za tebe ćemo izgovoriti
tradicionalne molitve
i zapalit ćemo ovu svijeću tebi u spomen.
Sjećat ćemo te se…
Zauvijek.
Sve dok smo živi.
Ali ima mnogo ljudi poput mene
koji još traže.
Jer za nas…
Oslobođenje nije došlog zadnjeg dana.
Dobio sam obavijest da sam odabran
za stipendiju
na Sveučilištu u Washingtonu u gradu koji se zove Seettle.
Nitko mi nije rekao da je pravilno Seattle.
Imao sam kartu za brod SS Marine Falcon.
Otišao sam u krevet B-20, spustio naprtnjaču i viknuli su: „Klopa!”
Nisam znao što je to. To nije bio dio mog engleskog rječnika.
Stao sam u red za klopu.
Imali smo goleme metalne pladnjeve.
Tada sam mentalno još bio preokupiran glađu.
I ti su divni ljudi stavljali razne divote na pladanj.
Na kraju reda
bila je golema pletena košara s narančama.
Golema pletena košara s bananama.
Majka me učila da postupam ispravno, a ja nisam znao što je ispravno.
Ondje je bio golemi mornar.
Pitao sam ga: „Gospodine, smijem li uzeti bananu?
Ili smijem uzeti naranču?”
Rekao je: „Čovječe, jedi i banane i naranče. Koliko želiš.”
Tada sam znao da sam u raju.
Voljela sam svoj grad. U mislima ga vidim, slikovit je i sretan.
Planiram se vratiti prvi put otkako sam otišla 1944.
Pogledaj znak, Robin. Na ruskom piše „Poljana”.
Vidiš?
Rijeka je nadesno.
Ovdje smo se kupali.
Nadam se da ću naći ljude koje sam poznavala prije holokausta.
Možda ću moći razgovarati s njima.
-Gljive u staklenki. Vidiš? -Da.
Možda mi mogu reći što se dogodilo dok nas nije bilo.
Jedna žena, Mariska, sjetila se mog djeda i bake,
mog oca, moje majke i mene.
Najviše me iznenadilo što se sjetila mene.
Bojala sam se da će ljudi biti grubi prema meni,
da će me optužiti kako sam se vratila da im uzmem nešto.
Vrlo su me ljubazno pitali
planiram li vratiti svoju imovinu kako bih se vratila i živjela ondje.
Rekla sam da ne planiram.
Samo želim da moja djeca znaju odakle dolazim
i htjela sam još jednom vidjeti svoj grad u kojem sam odrasla.
Vratila sam se u svoj rodni grad
s obitelji, s djetetom.
Pokazala sam joj taj predivan grad
u kojemu riječ „Židov” ne postoji.
Ova je zgrada bila židovski dom.
Htjela sam ići u židovski hram. To je bila predivna sinagoga.
Gle kako su dopustili…
Bože mili!
Nemaš pojma što su učinili ovom gradu.
To je nevjerojatno.
Otišle smo u hram.
Ondje sam upoznala Židova.
I on je bio u Auschwitzu.
Zdravo, govorite li mađarski?
Dobro jutro. Jeste li odavde?
Rođen sam ovdje 1928.
Ja sam iz obitelji Weinfeld.
Weinfeld?
Moj je otac imao trgovinu u Postolarskoj ulici.
Naravno, moja je majka bila u ovom hramu.
Ovdje sam s 13 godina imao bar micvu. 1941.
Zašto ste ostali ovdje?
Jer sam se vratio iz Auschwitza
6. lipnja 1945.,
a nekoliko dana poslije, granice su zatvorene.
Zatim nas je proveo hramom i objasnio nam
da to više nije židovski hram.
Nekoć su ovdje bile Davidove zvijezde.
Što su učinili s njima?
Ovo je postala koncertna dvorana.
Sve su uklonili.
Bilo je vrlo bolno vidjeti
da se ovo sveto mjesto pretvorilo u mjesto zabave.
Najteže je bilo vratiti se u moju kuću.
O, Bože!
To su originalna vrata.
-Ulaz. -Ulaz, da.
Kuća je bila zapuštena.
Ta prekrasna kuća za koju se moj otac uvijek brinuo.
Oko nje je sve bilo pomno uređeno.
-Mislim da je zaključano. -Ne.
Ne, nije.
-Ne može se otvoriti. -Možemo li ići?
Ne može se otvoriti.
U tom sam trenutku poželjela da to nisam vidjela.
Jedan od susjeda,
koji je bio dijete kad su nas odveli, još je bio ondje.
Hvala Bogu da si još živa!
Kažem ti, još se sjećam kako je sve bilo.
Sad ima suprugu Ruskinju
koja je bila puna suosjećanja.
Tvoja kuća…
Uzeti nekomu kuću? Kako je to moguće?
Mnogo bismo toga imali reći, ali znaš kako se kaže…
Čak i zidovi imaju uši.
Bojala se reći što se dogodilo nakon našeg odlaska.
Reci mi, nakon što su nas odveli, jeste li razgovarali o tome?
Bilo nam je jako žao Klare. Čuli smo da je umrla na putu.
Ne. Umrla je ondje.
Jadnica.
Vidio sam to samo u filmovima.
Jesu li zaista tako spaljivali ljude?
Nažalost, bilo je mnogo gore nego u filmovima.
U tom sam trenutku osjetila sreću
što se mogu vratiti u Sjedinjene Države, u svoj dom.
Sačuvala sam dijamante do kraja. Za vrijeme svega.
A kad sam bila slobodna, nisam govorila o holokaustu.
Ali uzela sam dijamante i dala izraditi privjesak u obliku suze.
Kad sam ih spašavala, mnogo sam plakala.
Smatrala sam da je suza prikladna.
Rekla sam svojoj djeci
da bi se ti dijamanti trebali prenositi iz naraštaja u naraštaj.
Uvijek bi ih naslijedila prva curica u obitelji.
Kakav je okus?
Vidite različite oblike i rezove.
To je jedino…
Što je u svojoj ruci imala moja majka.
Dobro. Ne znam što misliš o…
Danas je moj život nešto u što ne mogu vjerovati.
Izabrala me moja biračka jedinica od otprilike 600 000 ljudi u Kaliforniji.
I to devet puta.
Sve se čini kao san.
I zbog toga
osjećam nevjerojatnu odgovornost.
Jedina sam osoba koja je preživjela holokaust,
a koja je ostala kongresnik Sjedinjenih Država.
Znam da govorim u ime svih kolega,
republikanca i demokrata,
kada izražavam svoj bijes zbog najnovijih terorističkih napada…
Naravno, ljudska su prava u središtu mog života.
Uvjeren sam da ćemo tako stvoriti
civiliziraniji svijet.
Moja supruga Annette i ja poznajemo se cijeli život.
Odrasli smo zajedno u Budimpešti.
U braku smo već 47 godina.
Imamo dvije kćeri
koje su nam došle i rekle
da planiraju poseban dar za svoje roditelje.
Budući da su naše obitelji uništene, dat će nam veliku obitelj.
Blagoslovljeni smo s 17 divnih unuka.
Oni su u središtu našega života.
Voljela bih da me zapamte kao osobu koja je govorila o holokaustu.
Idem u Muzej tolerancije
gdje sam osnovala program za uspostavljanje kontakta.
Govorim skupinama koje dolaze u muzej.
…postao je.
Znate, kad se to događa,
gotovo počneš vjerovati da si nešto zgriješio.
Zašto bi mi to radili?
Smatram da mi je dužnost
upoznati svijet s onim što se dogodilo u to vrijeme.
Uvijek sam smatrala da moj jezik nije dovoljan.
Ako želim pričati o svojim iskustvima,
moram govoriti putem medija.
Pronašla sam umjetnost.
Jer umjetnost nadilazi sve.
Nadilazi riječi.
Htjela sam da površina bude slojevita.
Trebala bi izgledati kao derutni zid,
kao da je prekriven jučerašnjim vijestima
jer ljudi žele zaboraviti prošlost.
Ljudi žele zaboraviti holokaust.
Ono što me pokreće je
obitelj
koju smo stvorili muž i ja.
Moji unuci.
Troje divne djece.
Dvojica su rabini.
I moja prekrasna kći.
Uči me svaki dan što je važno u životu.
I moj muž, Izraelac četvrtog naraštaja.
Tako je galantan čovjek.
Pomogao mi je izgraditi život.
Ova se slika zove Arbeit Macht Frei.
Kad pročitate taj znak dobrodošlice,
da se tako izrazim, Rad oslobađa…
Moja umjetnost govori o holokaustu
jer nemam spomenik za svoj narod.
Ne znam gdje su.
Umrlo je i poginulo toliko članova moje obitelji
da je obitelj Basch bila gotovo uništena.
Obnovili smo se.
Kad se okupimo, velika smo skupina.
A radost koju osjetim kad sam s obitelji,
kada gledam oko sebe i znam koliko sam blizu smrti bio,
a sada sjedim za stolom s 11, 12 ljudi
i radujem se životu…
Divno je osjetiti užitak toga što živiš.
Jednog dana, u nedjelju, netko mi je pokucao na vrata
i ušao u…
Otišao sam do vrata.
Ispod ruke je imao nešto umotano u novinski papir.
Pitao me: „Ti si Paul Parks?” Jesam.
„Tražimo vas nekoliko godina.
Tražili su vas razni ljudi.
Htjeli smo vas naći.” Pitao sam zašto.
Rekao je: „Oslobodili ste čovjeka u Dachauu koji vas se sjećao.
Umro je prije nekoliko godina.
U logoru je izradio menoru.
Izradio ju je od čavli.
Zavario ih je i ispleo dok je bio u logoru.
Htio je da je ti dobiješ.
Tražili smo te da ti je damo. Evo je.”
I dao mi je tu prekrasnu menoru.
Oslobođenje je bilo kao dar od svijeta.
Tada sam opet priznala Boga,
da je tu i da mi je pomogao da to dočekam.
Ne mislim da je Bog stvorio holokaust.
Mislim da nam je Bog dao um i srce i slobodnu volju.
A čovjek odlučuje
što će učiniti sa svojim životom.
Krivim ljude, ne Boga.
Ne mogu racionalno objasniti,
ne mogu emocionalno objasniti holokaust.
Ne mogu pronaći
mjesto
koje bi neko više biće imalo u toj noćnoj mori.
Kakvi smo mi to ljudi?
Čemu nas uče knjige?
Kakve je razlika između mene
i drugog djeteta?
Čemu me uči Biblija?
O čemu se radi?
Hitler je do kraja ostao patološki antisemit.
U jednoj od posljednjih poslanica ili upozorenja sljedbenicima
rekao je da moraju nastaviti rat protiv Židova.
U oporuci od 29. travnja 1945.
kaže: „Prije svega,
tražim od vlade i naroda
da se do krajnjih granicama drže rasnih zakona
te da se nemilosrdno opiru
trovaču svih nacija:
međunarodnom židovstvu.”
Na holokaust moramo gledati kao na poglavlje
u dugoj povijesti čovjekove nečovječnosti.
Ne možemo ignorirati diskriminaciju
koju su nanijeli mnogim ljudima
zbog rase, boje kože ili vjere.
Ne možemo ignorirati ropstvo.
Ne možemo ignorirati spaljivanje vještica.
Ne možemo ignorirati ubijanje kršćana u rimskome razdoblju.
Možda je holokaust kulminacija
užasa koji se mogu dogoditi
kada čovjek izgubi integritet,
vjeru u svetost ljudskoga života.
Prijevod titlova: Jelena Šestak